ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7589/25 Справа № 191/170/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Форощук С. А. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року                                                                 
Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
судді-доповідача: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Чіп Я.М. на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення вартості матеріального збитку за пошкоджений в результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2025 року ОСОБА_2 через свого представника звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 03.08.2024 року о 10-15 годині водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Део Ланос з н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись по автодорозі Т-0401 поблизу с. Новоолексіївка не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечну швидкість руху та не дотримавшись безпечної дистанції здійснив зіткнення із транспортним засобом «Джилі FE2» н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 . В ході ДТП транспортні засоби отримали механічні ушкодження із матеріальними збитками. 20.09.2024 року рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 191/3783/24 водія ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні вказаної ДТП, та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. 
Цивільна-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» відповідно до полісу обов`язкового страхування № 220711268, з обов`язком страхового відшкодування за шкоду заподіяну життю і здоров`ю на суму 320 000 грн., та шкоду заподіяну майну у розмірі 160 000 грн. (франшиза складає 3200 грн.).
Згідно листа № 45665/ПВ-31 від 19.09.2024 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна» та доданого звіту 853.24_ПЗУ_45665 від 11.09.2024 року про визначення вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу встановлено, що вартість відновлювального ремонту становить 183 738,54 грн., а враховуючи коефіцієнт зносу (0.7) – 121 924,08 грн. 
ПрАТ СК «ПЗУ Україна» виконало свої зобов`язання та виплатило вартість ремонту з урахуванням зносу у сумі 108 391,73 грн., виключивши ПДВ у розмірі 10 332,35 грн. та відповідач ОСОБА_1 сплатив суму 3 200 грн. у розмірі франшизи. 
Однак вартість відновлювального ремонту складає 183738,54 грн., яка відповідно до звіту була визначена, а вартість з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу запасних частин складає лише 111591,73 грн. (що знаходиться в межах ліміту відповідальності страховика), і якої недостатньо для відшкодування реальної шкоди. Тобто загальна сума відновлювального ремонту і є тією шкодою, яка спричинена позивачеві, і саме таку суму він повинен витратити на відновлення свого права по користуванню та володінню транспортним засобом у справному стані, яким воно було до моменту ДТП.
Таким чином, враховуючи те, що страхова компанія виконала свої зобов`язання в межах ліміту страхової виплати, власник транспортного засобу, якого визнано винним у дорожньо-транспортній пригоді, в силу положень статей 1187, 1194 ЦК України, зобов`язаний відшкодувати потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка підлягає також зменшенню на суму франшизи. Таким чином, у зв`язку з пошкодженням належного ОСОБА_2 майна, транспортного засобу Джилі FE 2 н.з. НОМЕР_2 , йому було завдано матеріальної шкоди, яка не була покрита страховою виплатою і тому обов`язок по відшкодуванню різниці між фактичним розміром шкоди і страхової виплати у розмірі 72 146,81 грн. повинен бути покладений на відповідача як власника транспортного засобу та особи винної у ДТП та завданню такої шкоди.
Також позивач вказує, що в результаті даної дорожньо-трнспортної пригоди йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у негативних емоціях та переживаннях з приводу пошкодженого майна та неможливістю ним користуватись, у додатковому емоційному навантаженні, необхідністю вишукування позивачу додаткового часу і додаткових зусиль для організації свого життя у зв`язку з відсутністю транспортного засобу, витрачання часу та коштів на звернення до суду з метою захисту порушених прав. Розмір моральної шкоди позивач визначає в сумі 10 000 грн.
Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму вартості матеріального збитку у розмірі 72 146,81 грн., моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., а також понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 968,96 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 12 000 грн.
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2025 року позовні вимоги  ОСОБА_2 задоволено частково: стягнуто ОСОБА_1 на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 61 814,46 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн., витрати на правову допомогу в сумі 6 000 грн., судовий збір в сумі 830,19 грн. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 968,96 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.
В обґрунтування посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та недоведеність обставин, які мають значення для справи.
Вважає, що звіт автотоварознавчого дослідження № 853.24_ПЗУ_45665 від 11.09.2024 року проводився без особистого огляду пошкодженого ТЗ оцінювачем на підставі наданих замовником фотографій та протоколів огляду, і в самому висновку зазначено, що він призначений для внутрішнього використання замовником (страховою компанією) і не може використовуватись для інших цілей (суді, тощо...) Враховуючи наведене вважає звіт авто товарознавчого дослідження № 853.24_ПЗУ_45665 від 11.09.2024 року, складеного оцінювачем ОСОБА_4 на замовлення страховика, не належним та недопустимими доказом.
Крім того звертав увагу, що згідно вказаного звіту від 11.09.2024 року вартість відновлювального ремонту становить 183 738,54 грн., а вартість транспортного засобу позивача до ДТП - 194 853,95 грн., вартість автомобіля після ДТП — не визначалась. Тобто стягнута судом сума відшкодування разом із страховою виплатою майже дорівнює вартості непошкодженого аналогічного автомобіля, що є нелогічним та абсурдним, та призведе до необґрунтованого збагачення позивача замість відшкодування спричинених збитків.
Представником ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначав, що у суду першої інстанції не було підстав не брати до увагу звіт автотоварознавчого дослідження № 853.24_ПЗУ_45665 від 11.09.2024 року, який визнавався сторонами як належний та допустимий доказ. Зокрема заперечень щодо нього або відомостей, викладених у ньому стороною відповідача під час розгляду справи у суді першої інстанції не висловлювалось. Тому вважає зміну ставлення відповідача до цього доказу – зловживанням процесуальними правами. Крім того у відповідача не було перешкод щодо звернення із клопотанням про призначення експертизи або визнання наданого позивачем звіту неналежним доказом.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 72 146,81 грн., тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін. 
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_2 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із ОСОБА_1 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням. Визначаючи розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суд прийняв за основу звіт № 853.24Е_ПЗУ_45665 автотоварознавчого дослідження автомобіля Geely FE-2 реєстраційний номер НОМЕР_2 від 11.09.2024 року та ремонтну калькуляцією №456654 від 11.09.2024 року.
Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено,що 03.08.2024 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем Део Ланос з н.з. НОМЕР_1 та водія ОСОБА_3 , який керував автомобілем «Джилі FE2» н.з. НОМЕР_2 . В ході ДТП транспортні засоби отримали механічні ушкодження із матеріальними збитками. 
Постановою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.09.2024 року у справі № 191/3783/24 водія ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.
Згідно зі Звітом № 853.24Е_ПЗУ_45665 автотоварознавчого дослідження автомобіля Geely FE-2 реєстраційний номер НОМЕР_2 від 11.09.2024 року вартість відновлювального ремонту автомобіля Geely FE-2 реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 183738,54 грн. (пункт 4), вартість відновлювального ремонту з урахування коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні складає 121924,08 грн. (пункт 6). За висновком вказаного Звіту вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля Geely FE-2 реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження при ДТП, виходячи з наданих замовником вихідних даних складає (з ПДВ на запасні частини та матеріали) 121924,08 грн. 
Також, згідно з ремонтною калькуляцією №456654 від 11.09.2024 року загальна вартість ремонту автомобіля Geely FE-2 реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 183738,54 грн.. 
Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» відповідно до полісу обов`язкового страхування № 220711268, з обов`язком страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну у розмірі 160 000 грн. (франшиза складає 3200 грн.).
19 вересня 2024 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна» складено страховий акт № 45665/1 та згідно із розпорядженням № 45665/1/1 на виплату страхового відшкодування потерпілому ОСОБА_2 виплачено страхове відшкодування в розмірі 108 391,73грн. із розрахунку: від майнового збитку з урахуванням знос в розмірі 121 924,08 грн. відрахований розмір франшизи в сумі 2 300 грн. та відраховане ПДВ в сумі 10 332,35 грн.
За правилом п.1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
На підставі ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з вимогами ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За змістом ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору.
Правовими висновками Верховного Суду передбачено, що якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Отже, якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Аналогічні по суті висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження№ 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження№ 61-12032св19). підстав відступати від яких колегія суддів не вбачає.
Звертаючись до суду із позовною заявою ОСОБА_2 зазначав, що страхова компанія виплатила йому страхове відшкодування, однак фактичний розмір шкоди заподіяний його автомобілю є значно більшим.
Згідно ремонтної калькуляції №456654 від 11.09.2024 року та звіту № 853.24Е_ПЗУ_45665 від 11.09.2024 року вартість відновлювального ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу склала 183 738,54 грн, а вартість відновленого ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу - 121 924,08 грн.
Страховиком виплачено ОСОБА_2 108 391,73 грн. (із розрахунку: від майнового збитку з урахуванням зносу в розмірі 121 924,08 грн. відрахований розмір франшизи в сумі 2 300 грн. та відраховане ПДВ в сумі 10 332,35 грн.).
За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильних висновків, що розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 складає 61 814,46 грн.. 
З приводу доводів апеляційної скарги про неприйнятність висновків звіту № 853.24Е_ПЗУ_45665 від 11.09.2024 року слід зазначити наступне.
За приписами ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежності доказів на обґрунтування розміру матеріальної шкоди є необґрунтованими. Суд першої інстанції правильно врахував наданий позивачем звіт про оцінку вартості матеріального збитку, врахувавши при цьому відомості зазначені в ремонтній калькуляції, доданої до звіту. 
Розрахунки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам.Заперечуючи проти наданого позивачем звіту,відповідач свого контррозрахунку чи висновків експерта про те, що вказані розрахунки є неправильними не надав. Також клопотань про проведення судової експертизи відповідачем не заявлялось.
Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача різниці між фактичним розміром шкоди, заподіяної автомобілю позивача в результаті ДТП і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) здійсненою ПрАТ СК «ПЗУ Україна» у розмірі 61 814,46 грн..
Таким чином, колегія суддів вважає, що апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції стосовно наявності підстав для відшкодування позивачу шкоди заподіяної в результаті ДТП.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до оскарження рішення саме в частині стягнення матеріального збитку, без наведення мотивів та заперечень щодо розміру стягнутої з відповідача моральної шкоди чи правової допомоги. 
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права в оскаржуваній частині.
Інші наведені в апеляційних скарзі доводи зводяться до незгоди з висновкам суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 72 146,81 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Чіп Я.М. залишити без задоволення.
Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: