Справа № 347/1177/25 
Провадження № 22-ц/4808/1212/25 
Головуючий у 1 інстанції КНИЩУК Р. М. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.,
               суддів:                        Бойчука І.В., Томин О.О.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду від 27 червня 2025 року, у складі судді Книщук Р.М., у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
в с т а н о в и в:
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Ухвалою Косівського районного суду від 13 червня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.
26 червня 2025 року ОСОБА_1 подала копію відмови в отриманні не імміграційної візи США від 03.06.2019.
Ухвалою Косівського районного суду від 27 червня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ухвалено вважати неподаною та повернуто позивачці разом із усіма доданими до неї документами.
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що суд безпідставно відмовив їй у відкритті провадження у справі за її позовною заявою про розірвання шлюбу.
Апелянт вважає, що надала суду відмову посольства США у видачі їй візи на відвідування країни США, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 28 ЦПК України має право на вибір підсудності її позову. Вказала причину неможливості прибути до США для подачі заяви про розірвання шлюбу по місцю проживанню відповідача та надала належні докази, що це підтверджують суду.
Суд першої інстанції необґрунтовано пов`язував час подання позовної заяви із часом відмови їй у видачі візи до США.
Зазначає, що тричі зверталася до посольства США в Україні щодо отримання візи. Зберегла лише останню відмову, також у посольстві її попередили про втрату права на звернення з приводу отримання візи. 
Вважає, що її заява відповідає вимогам ст. 175-177 ЦПК України, а відмова у її прийнятті є перешкодою у доступі до правосуддя.
Просить апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати та повернути матеріали справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).        
Частиною другою статті 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З огляду на категорію справи вказану справа розглядається в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду не відповідає.
Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не усунуто недоліків позовної заяви у строк визначений судом.
З таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 10.06.2025 позивачка звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою.
Ухвалою Косівського районного суду від 13 червня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишено без руху. Надано позивачці строк, що не перевищує 10 днів з дня вручення їй ухвали, для усунення зазначених в ухвалі недоліків.
Зі змісту зазначеної ухвали суду вбачається, що подружжя є громадянами різних держав, позивачкою не надано докази, які можуть підтвердити поважні причини неможливості виїхати до місця проживання відповідача та наявність домовленості між подружжям щодо розгляду справи про розірвання шлюбу за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них. Також в поданій позовній заяві не викладено відомості про місце знаходження майна відповідача, відомостей про останнє відоме зареєстроване місце його проживання та перебування або виїзд за кордон.
26.06.2025 від позивачки ОСОБА_1 до суду надійшла заява про усунення недоліків (а.с. 9) та ксерокопія відмови у наданні візи від 03.06.2019.
Вивчивши зміст заяви, суд першої інстанції зазначив, що не може вважати даний документ доказом виконання умов ухвали суду від 13 червня 2025 року, так як позовна заява надійшла до суду 10.06.2025, а відмова у видачі візи датована 03.06.2019, тобто з часу відмови у видачі візи пройшло 6 років.
Постановляючи ухвалу від 27 червня 2025 року про повернення позовної заяви у зв`язку з неусуненням її недоліків, які перешкоджають відкриттю провадження у даній справі, суд враховуючи, що станом на 27.06.2025, вказані в ухвалі суду від 13 червня 2025 року, недоліки виправлені не були, дійшов висновку про повернення позовної заяви.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Предметом даної справи є розірвання шлюбу між ОСОБА_1 (громадянкою України) та ОСОБА_2 (громадянином США), щодо якого немає даних про його місце проживання та перебування, та не надано доказів проживання сторін на територій України.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом з тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.
Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в України визнається і діє принцип верховенства права, а статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16.12.1992, заява №12964/87).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Право на звернення особи до суду є її абсолютним правом.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів реалізується через врегульовану процесуальним законом можливість пред`явити до суду позовну заяву, заяву в порядку окремого провадження, яка є процесуальною формою звернення за захистом порушеного права.
При цьому, право кожної особи на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів слід розуміти у праві такої особи на подання відповідних документів та доказів, певне обґрунтування позовних вимог у тій мірі, в якій вона вважає за необхідне, оскільки одним із визначальних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, а особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали.
Частинною 3 статті 185 ЦПК України, визначено, що якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Вимоги до форми і змісту позовної заяви встановлені статтею 175 ЦПК України.
Так, зокрема, частиною 3 статті 175 ЦПК України визначено, що позовна заява повинна містити:1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Перелік документів, що додаються до позовної заяви, визначений статтею 177 ЦПК України.
Так, зокрема, частиною п`ятою статті 177 ЦПК України, на яку суд першої інстанції посилався в обґрунтування підстав для залишення позовної заяви без руху, передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Звертаючись до суду, позивачка ОСОБА_1 у позовній заяві зазначила про останнє відоме їй місце проживання (перебування) відповідача за адресою штат Міссурі США.
Також зазначила, що сторони незначний проміжок часу прожили в Україні і відповідач повернувся в США. 
Частиною першою статті 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Отже, позивачкою пред`явлено позов про розірвання шлюбу з іноземцем, який не зареєстрований в Україні.
Підсудність справ за вибором позивача визначена статтею 28 ЦПК України.
Згідно з частиною другою статті 28 ЦПК України, Позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.
За приписами частини 10 статті 28 ЦПК України, позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.
Згідно зі статтею 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.
Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.
Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1статті 75-77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватно-правові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Положеннями статей 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.
Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.
Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (частина перша статті 16 Закону України «Про міжнародне право»).
Отже зі змісту статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» можна дійти висновку, що якщо подружжя, що є громадянами різних держав, спільно проживали на території України і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України. 
Такий правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2019 року у справі № 553/703/18 (провадження №61-7956св19).
Частиною першою статті 75 Закону України «Про міжнародне право» встановлено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону статті 76 цього Закону.
Підстави визначення підсудності справ судам України встановлено статтею 76 закону України «Про міжнародне приватне право», зокрема згідно із пунктом 12 частини першої цієї статті суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.
У позовній заяві про розірвання шлюбу ОСОБА_1 посилалася на те, що з відповідачем ОСОБА_2 , громадянином США, зареєструвала шлюб у жовтні 2013 року у Печерському відділі РАЦС м. Київ, актовий запис 2332.
Сторони нетривалий час проживали в Україні, а відтак відповідач повернувся до США, де сторони мали намір проживати разом, однак позивачка не змогла виїхати до США, відтак їхній шлюб існує формально, тому просила його розірвати.
Позивачка ОСОБА_1 на підтвердження неможливості виїхати в США подала копію відмови у наданні візи США від 03.06.2019 (а.с.10).
Тобто, зі змісту позовної заяви та заяви про усунення недоліків вбачається, що позивач зазначила обставини й доводи, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги, а також додано докази якими, на її думку, ці обставини підтверджуються.
За таких обставин, у суду першої інстанції не було підстав для повернення позовної заяви позивачці з мотивів не усунення нею недоліків поданої позовної заяви, а отже ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права.
Положеннями п. 4 ч.1 ст. 379 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції .
Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Косівського районного суду від 27 червня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                        О.В. Пнівчук
Судді:                                                                І.В. Бойчук
О.О. Томин