ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/21220/19                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Валентина ЯНКІВСЬКА

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  24 вересня 2025 року                                                                          м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Бєлової Л.В.
суддів:                    Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,      

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року (справу розглянуто в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік;
- зобов`язати Службу безпеки України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік у розмірі 70497,00 грн;
- стягнути зі Служби безпеки України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 за період з 16 серпня по 22 жовтня 2019 року у розмірі 72293,00 грн. 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року позовні вимоги задоволено частково:
Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення.
Зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015-2022 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 зі Служби безпеки України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 16 серпня по 22 жовтня 2019 року у розмірі 72294 (сімдесят дві тисячі двісті дев`яносто чотири) грн 34 коп.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.  
Апелянт вказує, що позивач не зверталась щодо надання додаткової відпустки або відповідної компенсації, а також заперечує посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду, вказуючи, що остання ще не існувала на час оформлення звільнення позивача.
Також відповідач звертає увагу, що суд зобов`язав Службу безпеки України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015-2022 рік, в той час як звільнення позивача мало місце у 2019 році. 
Крім іншого, на думку відповідача, судом було невірно розраховано суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Служби безпеки України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. 
Після надходження матеріалів справи до суду, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач проходила військову службу в органах Служби безпеки України.
В 2015 році безпосередньо брала участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції та отримала статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням від 09.07.2015.
Відповідно до довідки служби мобілізації та територіальної оборони Служби безпеки України від 01 жовтня 2019 року № 12/м-193/47 позивача звільнено з військової служби за п.п. «а» п. 61 та п.п. «г» п. 63 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та п. 88-1 у запас Служби безпеки України, що підтверджується наказом Голови Служби безпеки України від 16.08.2019 № 1085-ос. Із списків особового складу виключена з 16 серпня 2019 року.
Згідно з довідкою фінансово-економічного управління СБУ від 20.09.2019 №21/2/2/-1117 одноразова грошова допомога при звільненні позивача з військової служби нарахована в розмірі 28559,35 грн та виплачена позивачу 22.10.2019. 
Грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік позивачу при звільненні не виплачувалась. 
Вважаючи бездіяльність щодо виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби протиправною, позивач звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом.
Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої  статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР  та пунктом 12 частини 1  статті 12 Закону № 3551-XII.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач як учасник бойових дій не використала дні додаткової відпустки у 2015-2019 роках, а отже набула право на отримання грошової компенсації взамін них у зв`язку із звільненням зі служби.
Відтак бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки є протиправною, а тому задоволенню підлягає й похідна вимога щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за вказаний період.
Щодо позовних вимог в частині стягнення зі Служби безпеки України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, суд зазначив, що за час затримки розрахунку за період з 16.08.2019 до 22.10.2019 розмір коштів, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні позивача, складає 72294,34 грн (67 (календарних днів) х 1079,02 (розмір середньоденного грошового забезпечення).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої  статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу»  (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із пунктом 12  статті 12 Закону № 3551-ХІІ  учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до  статті 16-2 Закону № 504/96-ВР  учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений  Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до  Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8  статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ  військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до  Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо  Законом України «Про відпустки»  або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14  статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ  передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17  статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ  в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18  статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ  в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у  законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»  та  від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України»  (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням  статті 1 Закону № 3543-XII  особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII  визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в  статті 1 Закону № 3543-XII  надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак  Законом № 2011-XII  не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12  статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої  статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР  та пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19), за наслідками перегляду зразкової справи.
З вищевикладеного вбачається, що при звільненні з військової служби позивач мала право на отримання грошової компенсації за невикористану нею додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Разом з тим, суд першої інстанції, визнаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки протиправною, помилково зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015-2022 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення, в той час як звільнення позивача мало місце у 2019 році. Відтак, у вказаній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні. 
Крім іншого, щодо позовних вимог в частині стягнення зі Служби безпеки України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби позивача за період з 16 серпня по 22 жовтня 2019 року у розмірі 72293,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першою  статті 47 КЗпП України  (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до  статті 116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України  у редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби, передбачалася відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, наведеними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Закріплені у статтях  116,  117 КЗпП України  норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Так, Верховний Суд України в постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
За змістом висловленої у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 правової позиції питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому щодо них слід застосувати положення  КЗпП України, а саме: статті  116,  117  цього  Кодексу  як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Отже, у цьому випадку з метою забезпечення рівності прав та дотримання принципу недискримінації у трудових відносинах підлягають застосуванню до спірних правовідносин приписи  КЗпП України. Нерозповсюдження на військовослужбовців норм  КЗпП України  стосується лише врегулювання оплати праці (грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення (як-от щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати).
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
З матеріалів справи слідує, що на дату звільнення позивача із служби, виключення зі списку особового складу та всіх видів забезпечення (16.08.2019) відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок. Розрахунок проведено 22.10.2019 (виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 287559,35 грн).
Розрахунок компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд бере до уваги, що обчислення середнього заробітку (грошового забезпечення) проводиться згідно з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100  (далі - Порядок №100).
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
При визначенні середньоденного заробітку позивача слід використовувати календарні дні, а не робочі.
Щодо періоду обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2019 до 22.10.2019, слід зазначити наступне.
Так, відповідно до довідки фінансово-економічного управління СБУ від 22.10.2019 №21/1/2-1148 розмір грошового забезпечення за останні 2 місяці складає 44239,90 грн.
Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2019 до 22.10.2019 становить 67 календарних днів.
Разом з тим, при задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що кількість календарних днів за останні 2 місяці складає 41, тому середньоденне грошове забезпечення позивача складає 1079,02 грн.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що за час затримки розрахунку за період з 16.08.2019 до 22.10.2019 розмір коштів, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні позивача, складає 72294,34 грн (67 (календарних днів) х 1079,02 (розмір середньоденного грошового забезпечення).
З таким обрахунком апеляційний суд не може погодитись, оскільки враховуючи дату звільнення позивача 16.08.2019, то кількість календарних днів за останні 2 місяці складає 61 день, а не 41, як помилково встановив суд першої інстанції, відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 44239,90 грн / 61 = 725,24 грн. 
Відтак, за час затримки розрахунку за період з 16.08.2019 до 22.10.2019 розмір коштів, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні позивача, складає 48  591,08 грн (67 календарних днів х 725,24 (розмір середньоденного грошового забезпечення). 
Вищевикладене свідчить про наявність підстав для зміни абзаців 3, 4 резолютивної частини оскаржуваного рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року в частині періоду компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, при цьому вбачає підстави для зміни абзаців 3, 4 резолютивної частини рішення суду першої інстанції. 
Згідно з положеннями  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для зміни судового рішення суду першої інстанції я, є, зокрема, неповне з`ясування обставин справи.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні у абзацах 3,4 резолютивної частини.
Керуючись ст.  243,  315,  317,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року - задовольнити частково. 
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року - змінити, викласти абзаци 3, 4 резолютивної частини в наступній редакції:
«Зобов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення.
Стягнути на користь ОСОБА_1 зі Служби безпеки України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 16 серпня по 22 жовтня 2019 року у розмірі 48  591 (сорок вісім тисяч п`ятсот дев`яносто одна) грн 08 коп». 
У решті рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                                Л.В. Бєлова

Судді                                                                                                         Н.В. Безименна

                                                                                                    А.Ю. Кучма