КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 752/4227/24                                                                      Головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
Провадження № 22-ц/824/8700/2025                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
12 листопада 2025 року                                                      м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,
 
в с т а н о в и в:
 
У лютому 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» (далі - ТОВ «УК «Венеція») звернулось до суду з вказаним вище позовом, в якому просило стягнути з  ОСОБА_1  на його користь заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 7 065,38 грн та сплачений судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , обслуговування якого та прибудинкової території здійснює ТОВ «Ліко-Житлосервіс», яке 09 листопада 2021 року змінило найменування на ТОВ «УК «Венеція».
20 серпня 2002 року між сторонами було укладено договір № 144 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, за умовами якого позивач забезпечує обслуговування та ремонт житлового будинку за вказаною адресою, а також утримання прибудинкової території, а відповідач приймає участь у витратах на виконання зазначених робіт.
Однак, відповідач свої зобов`язання в частині оплати наданих позивачем послуг належним чином не виконує, у зв`язку з чим за період з 01 лютого 2022 року по 31 березня 2023 року у нього утворилася заборгованість в сумі 7 065,38 грн, погашення якої він ігнорує, отримуючи щомісячно рахунки на оплату.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва 28 травня 2024 року позовзадоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «УК «Венеція» заборгованість за надані послуги за період з 01 лютого 2022 року по 31 березня 2023 року у розмірі 7 065,38 грн та 3 028,00 грн сплаченого судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач належним чином не здійснював оплату наданих позивачем послуг з утримання будинку та прибудинкової територіївідповідно до умов укладеного договору та вимог закону, а тому наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача заявленої суми заборгованості.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач в особі представника - адвоката Боруха С.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення без його присутності, не повідомивши його про розгляд справи і не відклавши судове засідання на інший день, чим позбавив права відповідача бути присутнім при розгляді справи та на справедливий і відкритий судовий розгляд незалежним та безстороннім судом.
Також суд не врахував того, що власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних долях є: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 .
ОСОБА_1  не проживає та не зареєстрований у цій квартирі з 2011 року, не має доступу і не користується квартирою, тобто не користується житлово-комунальними послугами. З 2011 року відповідач має постійне місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де і сплачує комунальні послуги.
Суд не з`ясував що у даній квартирі зареєстровані та постійно проживають співвласники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зі своїми трьома неповнолітніми дітьми.
Отже, відповідно до положень статей 322, 543 ЦК України та частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» висновок суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач в особі представника - адвоката Агбонгале Л.С. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 жовтня 2002 року є співвласником квартири АДРЕСА_3 , обслуговування (утримання) якого та прибудинкової території здійснює ТОВ «Ліко-Житлосервіс», яке 09 листопада 2021 року змінило найменування на ТОВ «УК «Венеція».
20 серпня 2002 року між ТОВ «Ліко-Житлосервіс» та ОСОБА_1 було укладено договір № 144 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, предметом якого є забезпечення власником будинку обслуговування та ремонту житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , а також утримання прибудинкової території, а співвласник - приймає участь у витратах а виконання названих робіт.
Згідно із пунктом 2.2.3 цього договору співвласник зобов`язується не пізніше 20-го числа поточного місяця вносити плату за минулий місяць на рахунок власника будинку за санітарне обслуговування будинку, прибудинкової території та допоміжних приміщень будинку, технічне обслуговування будинку відповідно до загальної площі квартири, не ремонт відповідно до відновної вартості квартири, а також за комунальні та інші послуги.
Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 31 січня 2017 року № 100 «Про внесення змін до Тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг, по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами залежно від оплати останніми не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим» було змінено тариф на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, у тому числі по житловому будинку АДРЕСА_5 , який становить 5,82 грн за 1 кв. м площі квартири.
Розмір щомісячної плати для відповідача за надані послуги становив 455,71 грн з ПДВ (5,82 грн х 78,3 кв. м), а з урахуванням наданих послуг з вивезення побутових, великогабаритних, рідких відходів, які було виокремлено в окрему комунальну послугу згідно з рішенням Київської міської ради від 17 квітня 2018 року № 479/4543, щомісячний платіж становив до жовтня 2022 року 499,51 грн, а після жовтня 2022 року - 511,55 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги по квартирі, за якою укладено договір із ОСОБА_1 та в якій зареєстровано та проживає 2 особи, за період з 01 лютого 2022 року по 31 березня 2023 року за відповідачем рахується заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території і вивезення побутових, великогабаритних, рідких відходів, розмір якої становить 7 065,38 грн.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до статті 202, частини першої статті 626 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 901 ЦПК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).
У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
За змістом положень статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Правило статті 526 ЦК України є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
У цьому випадку відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, який набрав чинності 10 грудня 2017 року (далі - Закон № 2189-VIII).
Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належить житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. 
Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку.
Комунальні послуги - це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
Статтею 7 Закону № 2189-VIII визначені права і обов`язки споживача (індивідуального споживача), зокрема, правом споживача є одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а обов`язком - оплата наданих житлово-комунальних послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Частиною першою статті 9 Закону № 2189-VIII встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. 
У відповідності до частини першої статті 12 Закону № 2189-VIII надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, між позивачем та відповідачем склалися договірні відносини шляхом укладення 20 серпня 2002 року договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території № 144, за яким  ОСОБА_1 надавалися послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, а також вивезення побутових відходів, які він був зобов`язаний оплачувати як співвласник квартири у багатоквартирному житловому будинку, і цей правочин є чинним та не розірваним у встановленому порядку, а отже обов`язковим до виконання його сторонами.
Однак відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за договором, взагалі не оплачував спожиті послуги, внаслідок чого станом на 31 березня 2023 року виникла заборгованість у розмірі 7 065,38 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1  є лише власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , фактично не проживає та не зареєстрований у ній з 2011 року, не має доступу і не користується квартирою, не заслуговують на увагу, оскільки ТОВ «УК «Венеція» пред`явило вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги до відповідача як до сторони договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, а не лише як до співвласника житлового приміщення.
Поруч з цим, суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. 
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.
Зазначені положення законодавства встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.
Таким чином, власник житлового приміщення у багатоквартирному будинку несе обов`язок з витрат на утримання будинку та прибудинкової території, а факт не проживання власника у квартирі, яка належить йому на праві власності, не звільняє його від обов`язку нести витрати з оплати послуг, які забезпечують утримання майна.
Крім того, у частині третій статті 9 Закону № 2189-VIII визначено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Частиною першою статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).
Згідно частини четвертої вищевказаної статті виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
Отже, після виконання солідарного зобов`язання незалежно від того, виконане воно всіма боржниками або одним із них, воно повністю припиняється. Натомість виникає нове зобов`язання між боржником, який виконав зобов`язання, й іншими боржниками, яке визначено положеннями статті 544 ЦК України.
Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника (наймача) квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у житлі власника, адже така особа на рівні з власником користується усіма комунальними послугами.
Враховуючи, що  ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , за вказаною адресою надавалися послуги з утримання будинку та прибудинкової території, а також вивезення побутових відходів їх виконавцем ТОВ «УК «Венеція», в тому числі й відповідачу на підставі відповідного договору про надання послуг, проте оплата цих послуг не була забезпечена у встановлений строк та у розмірі спожитої послуги залежно від площі квартири, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги у розмірі 7 065,38 грн.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення за його відсутності, не повідомивши його про розгляд справи і не відклавши судове засідання на інший день, чим порушив його права на справедливий і відкритий судовий розгляд незалежним та безстороннім судом, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.
Порядок повідомлення учасників справи про розгляд справи встановлений статями 128 - 130 ЦПК України, зокрема, про належне повідомлення особи про вчинення відповідної процесуальної дії може свідчити розписка про одержання судової повістки, яка разом з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.
Приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повісток про виклик до суду без зазначення конкретної причини повернення є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи, оскільки таке повернення повістки про виклик до суду не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її відсутність за адресою, повідомленою суду. Повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.
Подібного правового висновку дійшли Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 та Верховний Суд в постанові від 17 жовтня 2019 року у справі №130/3251/13.
Як вбачається з матеріалів справи, 04 березня 2024 року районний суд постановив ухвалу, якою відкрив спрощене позовне провадження у справі та постановив здійснювати її розгляд без повідомлення (виклику) сторін.
Згідно даних супровідного листа від 15 березня 2024 року копію зазначеної ухвали разом з матеріалами позовної заяви було направлено ОСОБА_1 на останню відому адресу його зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 .
Відповідно до наявного у справі поштового відправлення судова кореспонденція на ім`я відповідача повернулась до суду першої інстанції із відміткою служби поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».
Отже, судом першої інстанції не був дотриманий порядок повідомлення відповідача про пред`явлений до нього позов та про розгляд справи, встановлений статями 128 - 130 ЦПК України, тому він не зміг скористатись своїм правом на подання відзиву на позовну заяву.
Проте, вказана обставина не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачає підставу для скасування судового рішення лише у випадках неповідомлення учасника справи про дату, час та місце судового засідання. 
Натомість, у даній справі судове засідання не проводилось, справа була розглянута судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
Згідно із абзацом 2 частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, а отже правильне по суті судове рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції. Крім того, за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (пункт 50)).
Своє відношення до позовних вимог та рішення місцевого суду ОСОБА_1 виклав в апеляційній скарзі, тим самим реалізувавши принцип змагальності.
Також відповідач надав апеляційному суду докази, які він не зміг надати до суду першої інстанції з причин не повідомлення його про відкриття провадження у справі.
Однак,аргументи апеляційної скарги і надані відповідачем докази не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про те, що відповідач допустив невиконання умов договору та вимог закону щодо належної оплати вартості послуг з утримання будинку та прибудинкової території, а також вивезення побутових відходів в установлений строк та у визначеній сумі вартості цих послуг, а отже не дають підстав вважати, що районним судом при вирішенні спору по суті пред`явлених вимог неправильно застосовано норми матеріального права, а саме відповідно до положення статей 322, 543 ЦК України та частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
За таких обставин порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставами для скасування рішення суду першої інстанціївідповідно до вимог статті 376 ЦПК України, апеляційним переглядом не встановлено.
Суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва 28 травня 2024 рокуу даній справі - без змін.
За змістом підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частинах першій, шостій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 28 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо факт недоплати судового збору з`ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов`язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді; у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду. 
Ураховуючи наведене, остаточне визначення в процесі розгляду суми судового збору, яка підлягає сплаті за звернення до суду, у тому числі за подання апеляційної скарги, може здійснюватися судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору.
Матеріали справи свідчать, що за подання апеляційної скарги на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2024 року ОСОБА_1 судовий збір не сплачував у встановлених порядку і розмірі відповідно до підпунктів 1.1, 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», та в порушення приписів частини четвертої статті 356 ЦПК України не надав документів і не вказав підстав для звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Таким чином, оскільки апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, то із ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України підлягає стягненню судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 4 542,00 грн.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 4 542,00 грн судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                   С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній