ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
07 жовтня 2025 року 
м. Київ                                                         
 
справа № 509/2527/17
 
провадження № 61-16733св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
треті особи: державний нотаріус Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Куралова Тетяна Дем`янівна, ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Димовчі Максимом Івановичем, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 червня 2023 року у складі судді Кочка В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д.,Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Куралова Т. Д., про усунення від права на спадкування за законом.
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько -             ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом є: вона та ОСОБА_3 (доньки померлого від першого шлюбу), ОСОБА_2 (дружина, яка пережила чоловіка).
 
07 листопада 2014 року Овідіопольською районною державною нотаріальною конторою на підставі її та  ОСОБА_3 заяв було заведено спадкову справу                         № 353/2014 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
 
Позивачка зазначала, що на час смерті ОСОБА_4 відповідачка проживала разом із ним. Батько через похилий вік був у безпорадному стані, потребував допомоги, проте ОСОБА_2 , систематично зловживаючи алкогольними напоями, мала можливість, але не надавала допомогу померлому, що є підставою для усунення її від права на спадкування за законом після смерті чоловікана підставічастини п`ятої статті 1224 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 грудня 2018 року залучено до участі у справі як третю особу ОСОБА_3 .
 
Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Усунуто ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті                   ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Не погоджуючись із вказаним заочним судовим рішенням, у липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 січня 2019 року.
 
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 жовтня 2020 року заяву  ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено.
Заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 січня          2019 року скасовано.
 
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 257 ЦПК України.
Роз`яснено позивачу право на повторне звернення до суду після усунення умов,          які стали підставою для залишення позовної заяви без розгляду.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 лютого 2023 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 червня                     2023 року, з урахуванням ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 грудня 2023 року про виправлення описки, у задоволенні позову                      ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердженняфакту ухилення відповідачки від надання померлому чоловікові допомоги за можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреби спадкодавця в допомозі саме від  ОСОБА_2 .
 
Районний суд урахував, що в матеріалах справи відсутня медична документація про стан здоров`я ОСОБА_4 , висновки лікарів щодо необхідності здійснювати постійний сторонній догляд за хворим та його стан, що унеможливлює (обмежує) пересування хворого. При цьому належними доказами не підтверджено, що спадкодавець мав потребу у постійному, довічному сторонньому догляді, у тому числі, з боку дружини.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 червня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення, апеляційний суд виходив із того, що районний суд розглянув справу за відсутності позивачки, яка не була належно повідомлена про дату, час та місце її розгляду,                      що є порушенням права на доступ до суду та підставою для обов`язкового скасування рішення відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України.
 
Відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами ухилення  ОСОБА_2 від надання допомоги чоловікові, а також доказів того, що                                      у спадкодавця була потреба у постійному догляді, у тому числі, з боку дружини.
 
Апеляційний суд послався на відповідну судову практику Верховного Суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Димовчі М. І., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 червня 2023 року, постанову Одеського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У грудні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду                       у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом             Димовчі М. І., мотивована тим, що судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. 
 
Вказує, що апеляційний суд, встановивши, що суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності, без належного повідомлення про дату, час та місце її розгляду, ухвалив нове судове рішення про відмову у задоволенні позову за одне судове засідання, посилаючись на досліджені районним судом обставини справи.
 
Посилається на те, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог пунктів 3, 4 частини першої статті 365 ЦПК України, не дослідив доводи її апеляційної скарги.
 
На думку заявника, районний суд не здійснив безпосереднє дослідження письмових доказів та не надав їй можливості надати свої пояснення щодо таких доказів, тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_1 - адвокат Димовчі М. І., зазначає порушення судами норм процесуального права, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частинами першою, третьої статті 411 ЦПК України, оскільки суд першої інстанції розглянув справу за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання (пункт 4 частини другої                      статті 389 ЦПК України).
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                      статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою                 статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом             Димовчі М. І., задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                    з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                         і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
 
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу                 (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві             на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті                            (стаття 1218 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві                   на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті                                     (стаття 1218 ЦК України).
 
Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою
(частина третя статті 46 цього Кодексу).
 
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
 
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).
 
Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
 
Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що лише при одночасному настанні таких обставин, як ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а також доведеності зазначених фактів у їх сукупності, спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.
 
Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця                в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
 
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
 
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах                                     від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15 (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17 (провадження № 61-45879св18), від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св19),  від 02 лютого 2022 року у справі № 706/445/20 (провадження № 61-7573св21)                          та інших.
 
Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
 
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає                  в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане                           з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій (див.: постанови Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15 (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі №404/2163/16 (провадження № 61-15926св18).
 
Звертаючись до суду із цим позовом,  ОСОБА_1 , яка є донькою спадкодавця та спадкоємицею першої черги за законом, посилалася на наявність підстав, визначених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, для усунення відповідачки, яка є дружиною  ОСОБА_4 та спадкоємцем першої черги за законом, від права на спадкування, оскільки останній фактично перебував у безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги, догляду, а відповідачка не брала участі у догляді за ним, не вчиняла належних дій щодо утримання та надання допомоги, якої він потребував.
 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,                      та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша                     статті 76 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),              що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних                        у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
 
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам та встановленим на їх підставі обставинам, правильно виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення відповідачки від права на спадкування на підставі частини п`ятої статті 1224 ЦК України, оскільки у порушення норм процесуального права щодо обов`язку доказування і подання доказів, позивачкою не надано належних і допустимих доказів потреби спадкодавця у наданні допомоги саме відповідачкою, а також доказів того, що остання свідомо не виконувала встановленого законом обов`язку щодо надання допомоги спадкодавцю, який перебував у безпорадному стані, що могло бути підставою для усунення                      ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті чоловіка.
 
При цьому, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що районний суд розглянув справу за відсутності позивачки, яка не була належно повідомлена про дату, час та місце її розгляду, що є порушенням права на доступ до суду.
 
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).
 
За таких обставин, порушення судом першої інстанції норм процесуального права стало підставою для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України та розгляд справи по суті заявлених вимог.
 
У зв`язку із тим, що рішення суду першої інстанції правильно скасовано апеляційним судом, вимога касаційної скарги про його скасування не може бути задоволена.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи судами та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що апеляційний суд забезпечив повний та всебічний розгляд цієї справи, дослідили її обставини у достатньому обсязі для ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення.
 
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки судом апеляційної інстанції належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано їм правильну правову оцінку, отже, спір вирішено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції                                      не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення,                    а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено              з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Димовчі Максимом Івановичем, залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                    є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць