Справа № 354/2126/24 
Провадження № 22-ц/4808/1603/25 
Головуючий у 1 інстанції Єрмак  Н. В. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі: 
                       судді-доповідача         Бойчука І.В., 
                       суддів:                Пнівчук О.В., Мальцевої Є.Є.,
                       секретаря                Кузнєцова В.В.,
                        з участю                  представниці Івано-Франківської обласної           прокуратури, представника ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Надвірнянської районної військової (державної) адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи: Державний реєстратор Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області Андрій Рижов, Державний реєстратор Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області Ярослав Кривнюк, Державний реєстратор відділу № 3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Волинській області Ганна Бондарук, Поляницька сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області, Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування земельної ділянки, скасування рішень державних реєстраторів про реєстрацію права приватної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, за апеляційною скаргою представника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Надвірнянської районної військової (державної) адміністрації на ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2025 року під головуванням судді Єрмак Н.В. в м. Яремче,
в с т а н о в и в:
       В жовтні 2024 року Івано-Франківська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Надвірнянської районної військової (державної) адміністрації звернулася до суду з вказаним позовом.
       Ухвалою Яремчанського міського суду від 17.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі і призначено підготовче судове засідання на 18.11.2024.
Ухвалою Яремчанського міського суду від 05 вересня 2025 року позовну заяву Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Надвірнянської районної військової (державної) адміністрації залишено без руху на підставі ст. 175, 177, 185, 187, 260-261 ЦПК України. Надано позивачу строк для усунення виявлених недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Підготовче судове засідання у справі відкладено на 15.09.2025 року на 11 год. 50 хв.
Ухвалою Яремчанського міського суду від 29 вересня 2025 року позовну заяву Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Надвірнянської районної військової (державної) адміністрації залишено без розгляду на підставі ст.187, 258-260, п.16 ч.1 ст.353, ст.354 ЦПК України.
       В апеляційній скарзі представник Івано-Франківської обласної прокуратури Карабін Є.М. вказав, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали порушив статті 3, 13, 177, 187, 264 ЦПК України та неправильно застосував статті 388, 390 ЦК України, положення розділу І «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», тому ухвала Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 29.09.2025 про залишення позову першого заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури без розгляду підлягає скасуванню на підставі статей 274,279 ЦПК України з направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Зазначив, що позовна заява Івано-Франківської обласної прокуратури, яка подана до суду 04.10.2024 відповідала на той час вимогам ч.4 ст.177 ЦПК України.
Апелянт вважає, що судом помилково не враховано відсутність в законодавстві України, в тому числі у Законі України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» норм, які вказують на зворотну дію в часі абзацу другого частини четвертої статті 177 ЦПК України. 
Вказав, що посилання суду на пункт 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону при застосуванні абзацу другого частини четвертої статті 177 ЦПК України є безпідставним, оскільки цим пунктом передбачено зворотну дію закону в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права.
Зазначив, що оскільки позовна заява відповідає вимогам статті 177 ЦПК України у редакції чинній на 04.10.2024, яка не має зворотної дії в часі підстав для подання прокурором експертно-грошової оцінки спірних земельних ділянок та доказів внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у сумі їх вартості не було, що помилково не враховано судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали.
Крім того, апелянт не погоджується з висновками суду щодо застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», які безумовно вимагають від прокурора внесення на депозитних рахунок суду грошових коштів у сумі вартості спірного майна.
При цьому вказав, що у письмових поясненнях першого заступника керівника обласної прокуратури наведено низку доводів щодо недобросовісності відповідача ОСОБА_1 та третіх осіб ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , проте суд залишаючи позов без розгляду не надав їм оцінки.
За словами апелянта, постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції помилково не врахував, що абзац другий частини четвертої статті 177 ЦПК України не має зворотної дії в часі, а положення Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» в частині умов та порядку компенсації добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна не застосовуються до спірних правовідносин, адже прокурор стверджує про недобросовісність відповідача ОСОБА_1 .
Тому апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Судові витрати стягнути з відповідача на користь Івано-Франківської обласної прокуратури.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Гончаренко С.М. зазначив, що не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає ухвалу від 29.09.2025 такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права.
Вказав, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що абз.2 ч.4 ст.177 ЦПК України і ст.390 ЦК України мають зворотну дію в часі.
Зазначив, що зважаючи на предмет цього спору, а саме вимога про витребування земельних ділянок в порядку ст.387, 388 ЦК України, положення Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» №4292-IX від 12.03.2025 в частині умов та порядку компенсації добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна застосовуються до спірних відносин.
Вважає, що ухвала від 29.09.2025 постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
У судовому засіданні апеляційного суду представниця  Івано-Франківської обласної прокуратури доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.
Представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.
Відповідно до ч.3,4 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України (в редакції чинній на час звернення прокурора до суду) до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» набрав чинності 09 квітня 2025 року № 4292-ІХ від 12 березня 2025 року, згідно з яким ст. 390 ЦК України доповнено ч. 5 наступного змісту: «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Також частину 4 статті 177 ЦПК України доповнено абзацом 2 такого змісту: «У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Статтю 265 ЦПК України доповнено частиною 14 такого змісту «У разі відмови у задоволенні позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду суд вирішує питання про повернення позивачу внесених ним на депозитний рахунок суду грошових коштів як компенсації вартості майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, а у разі задоволення позову – про перерахування грошових коштів на користь добросовісного набувача».
Відповідно до ч. 11 ст. 187 ЦПК України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.
Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що положення пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 4292-ІХ, поширюється не тільки на конкретно визначенні статті, як зазначає прокурор, а загалом на положення цього Закону в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.
У зв`язку з цим, спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що абз. 2 ч. 4 статті 177 ЦПК України не має зворотної дії в часі.
У статті 390 ЦК України, яка у відповідності до Закону № 4292-ІХ доповнена ч. 5 зазначено, що суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Тлумачення вказаної статті свідчить про імперативність її норм, зокрема, встановлює обов`язок органу місцевого самоврядування або прокурора вносити вартість нерухомого майна на депозитний рахунок суду, що є передумовою для подальшого розгляду справи з метою забезпечення можливості дотримання і виконання вимог закону на момент ухвалення рішення у справі, незалежно від результату розгляду справи.
Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідність положень Закону № 4292-ІХ від 12 березня 2025 року статті 58 Конституції України та статті 3 ЦПК України щодо його зворотності дії в часі слід зазначити таке.
В статті 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Частиною 4 статті 3 ЦПК України передбачено, що Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99, у справі щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України зазначено, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (рішення КСУ від 12.07.2019 року № 5-р(I)/2019).
Правовідносини щодо розгляду в суді поданого прокурором позову виникли до набрання чинності положеннями Закону №4292-ІХ від 12.03.2025, однак вони продовжують існувати і після його ухвалення, тому повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.
Колегія суддів звертає увагу, що вимога про необхідність подання до позову документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, є однією з процесуальних вимог до позовної заяви органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, а не встановленням нового обов`язку для учасника судового процесу.
Не обґрунтованими також є посилання апелянта на те, що поза увагою суду залишилась та обставина, що звертаючись до суду із зазначеним позовом, прокурор вказав, що відповідач при купівлі спірної земельної ділянок у силу зовнішніх явних і видимих ознак, характерних для земель лісового фонду, знав або проявивши розумну обачність мав би знати, що земельна ділянка, яку він набуває у власність, вибула з володіння держави з порушенням закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність набувача такої земельної ділянки.
Як вбачається із змісту позовних вимог у період між 2020 і 2022 роками ФОП ОСОБА_5 за заявою ОСОБА_2 виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки площею 0,85 га на території Поляницької сільської ради із цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства». 
Згодом ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу 15.06.2022 відчужив по частці вказаної земельної ділянки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які здійснили поділ земельної ділянки на 27 земельних ділянок, одну з яких продали ОСОБА_1 . 
Прокурор в позовній заяві посилався на те, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду та її передача у приватну власність відбулася з порушенням вимог законодавства, оскільки рішенням виконавчого комітету Поляницької сільської ради народних депутатів від 11.07.2002 №25, на яке є посилання в державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ІФ №020036 від 10.10.2002 ОСОБА_2 земельна ділянка не виділялася. Державні акти, які містяться в документації із землеустрою є різними, хоч і мають однакову серію та номер (ІІ-ІФ №020036), але інші реквізити відрізняються: дата видачі – 30.10.2001, замість 10.10.2002, номер реєстрації в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 000069 замість 000128, рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради народних депутатів №24 від 16.08.2001 замість №25 від 11.07.2002.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду якщо на підставі рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про відчуження земельної ділянки, яка перебуває під посиленою правовою охороною держави, відбулася державна реєстрація права власності на це майно, власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем на підставі ст. 387, 388 ЦК України.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до положень ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Як вбачається з матеріалів цієї справи відповідач ОСОБА_1 набув у власність земельну ділянку площею 0, 0242 га, кадастровий номер 2611092001:22:002:4092 на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2023 року укладеного з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 перевірка добросовісності набувача майна здійснюється саме при вирішенні питання про витребування/повернення майна.
Відповідно до положень ч. 5 статті 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.
Отже добросовісність набувача презюмується, тобто, незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова ВП ВС від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).
Таким чином обставини добросовісності/недобросовісності набувача досліджуватимуться та встановлюватимуться судом безпосередньо під час розгляду справи по суті, на підставі наданих сторонами в ході судового розгляду доказів, а не виключно виходячи із наведених позивачем мотивів, які на його думку вказують на недобросовісність набувача.
Отже, згідно вказаної презумпції відповідач ОСОБА_1 вважається добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, тому суд приходить до висновку про поширення вимог Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» на цей спір.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду приходить переконання, що оскаржувана ухвала судом першої інстанції постановлена з додержанням вимог норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги обґрунтованості висновків суду не спростовують. Підстав для її скасування з наведених у ній мотивів не встановлено, тому її слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у таких випадках покладаються на апелянта.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Надвірнянської районної військової (державної) адміністрації залишити без задоволення.
Ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2025 року залишити без змін.
       Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 21 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач:                                                         І.В. Бойчук
Судді                                                                        О.В. Пнівчук                                                                                  Є.Є. Мальцева