ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" жовтня 2025 р.           Справа№ 911/2850/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Андрієнка  В.В.
суддів:            Буравльова  С.І. 
          Шапрана  В.В. 
 
секретар судового засідання - Король Д.А.
учасники справи:
від позивача : Неведомський В.О.;
від відповідача : не з`явився. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс»
на рішення Господарського суду Київської області від 20.06.2025 (Повний текст рішення підписано 27.06.2025 року)
у справі №911/2850/24 (суддя -Мальована Л.Я.)
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомплекс"
до ОСОБА_1 
про визнання недійсним договору фінансової допомоги

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідністю "Агрокомплекс" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання фінансової допомоги від 06.01.2017 року.
Рішенням Господарського суду Київської області від 20.06.2025 у справі №911/2850/24 у задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись з указаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрокомплекс" 15.07.2025, через електронний кабінет, в межах встановлених процесуальних строків, подало апеляційну скаргу, у якій просять скасувати рішення Господарського суду Київської області від 20.06.2025 у справі № 911/2850/24 та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач  стверджує про те, що місцевим господарським судом необґрунтовано було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Зокрема апелянт стверджує, що при укладенні договору від 06.01.2017 р. волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі (підписуючи спірний договір ОСОБА_2 не володіла необхідним обсягом повноважень для його укладання), що не відповідає ч. 3 ст. 203 ЦК України: спірний договір  не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (на виконання спірного договору, грошових коштів зі сторони ОСОБА_1 до ТОВ "Агрокомлекс" не надходило), що не відповідає ч. 5 ст. 203 ЦК України та свідчить про фіктивність спірного правочину. 
Відповідачем було подано письмове клопотання про закриття апеляційного провадження у якому останній просив суд закрити апеляційне провадження  у даній справі у зв`язку із тим, що апеляційна скарга підписана особою, яка не має процесуальної дієздатності. 
Розглянувши вказане клопотання колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке. Згідно із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, керівником ТОВ "Агрокомплекс" є Кардашов О.П. Апеляційна  скарга ТОВ "Агрокомплекс" підписана  Кардашовим О.П., а отже у суду відсутні підстави вважати, що апеляційна скарга підписана особою, яка не має процесуальної дієздатності. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та призначено до розгляду на 24.09.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2025відкладено розгляд справи до 01.10.2025. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.   
Судом встановлено, що  06.01.2017 року між ТОВ "Агрокомплекс" (підприємство) в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (позикодавець), укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги відповідно до п. 1.1. умов якого позикодавець надає підприємству поворотну фінансову допомогу, а підприємство зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором.
Відповідно до п. 2.1. договору поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в межах суми 4 500 000,00 грн. на сім років. Сторони домовились, що сума поворотної фінансової допомоги може надаватись частинами, розмір яких визначається позикодавцем самостійно.
Згідно п. 2.2. договору поворотна фінансова допомога надається підприємству на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується. Поворотна фінансова допомога надається шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок підприємства, або до каси підприємства (п. 2.3. договору 
Пунктом 3.1. договору сторони встановили, що поворотна фінансова допомога підлягає поверненню на першу вимогу позикодавця в порядку статті 1049 ЦК України.
Повернення грошових коштів проводиться шляхом повернення грошових коштів підприємством на банківський рахунок позикодавця або шляхом видачі готівкових коштів із каси підприємства (п. 3.2. договору). 
Предметом позову у даній справі є визнання недійсним договору поворотної фінансової допомоги. Водночас, підставами звернення позивача з даним позовом до суду є те, що волевиявлення позивача при укладенні правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі (підписуючи спірний договір ОСОБА_2 не володіла необхідним обсягом повноважень для його укладення), що не відповідає ч. 3 ст. 203 ЦК України; спірний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (на виконання спірного договору, грошових коштів зі сторони ОСОБА_1 до Товариства не надходило), що не відповідає ч. 5 ст. 203 ЦК України, та свідчить про фіктивність спірного договору.
Виснуючи про відсутність підстав для задоволення позовних вимог місцевий господарський суд послався на те, що повноваження ОСОБА_2 , яка підписала оспорюваний договір як представник позивача, підтверджуються довіреністю, виданою на її ім`я про що зазначено в оспорюваному договорі; грошові кошти від ОСОБА_1 до Товариства надходили, що підтверджується наданими квитанціями до прибуткових касових ордерів і відповідною фінансовою звітністю за період 2017-2023 роки, яка надана позивачем.
Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками з огляду на наступне. 
Як вбачається з  преамбули спірного Договору поворотної фінансової допомоги від 06.01.2017, договір підписаний Сторонами з боку підприємства ТОВ "Агрокомплекс" ОСОБА_2 та з боку позикодавця ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 5 ст. 62 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. 
Відповідно до п. 16.4. Статуту Товариства, директор вирішує всі питання діяльності Товариства, крім тих, що належать до компетенції загальних зборів. 
Відповідно до п.п. 1 п. 16.7. Статуту Товариства, Директор має право, без довіреності діяти від імені Товариства, представляти його в усіх підприємствах, установах і організаціях України та за її межами, без довіреності підписувати від імені Товариства договори, контракти, угоди, домовленості, доручення, довіреності та інше. У відповідності до вимог закону та умов Статуту Товариства, повноваження укладення та підписання договорів належить до компетенції директора, яка може бути делегована іншим особам на підставі виданої довіреності. 
Колегія суддів відзначає, що матеріали справи не містять доказів делегування керівником ТОВ "Агрокомплекс" ОСОБА_3 будь-яким іншим особам повноважень, спрямованих на укладення від імені Товариства правочинів та договорів, в тому числі і спірного договору. 
Крім того, як вбачається з наявної матеріалах справи доповідної записки бухгалтера ОСОБА_4, документів підтверджуючих делегування повноважень директора на укладення будь-яких договорів, в тому числі і Договору поворотної фінансової допомоги від 06 січня 2017 року, директором Товариства не видавалось.
Колегія суддів відзначає, що відповідачем не було надано суду доказів наявності відповідної довіреності. 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). 
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. 
Відповідно до вимог частини першої, третьої ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, а також яка є членом колегіального виконавчого органу юридичної особи, з моменту її вступу на посаду набуває обов`язків щодо такої юридичної особи, зокрема зобов`язана діяти виключно в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно, у межах повноважень, наданих статутом юридичної особи і законодавством, і у спосіб, який, на її добросовісне переконання, сприятиме досягненню мети діяльності юридичної особи, у тому числі уникаючи конфлікту інтересів. Члени наглядової ради або ради директорів юридичної особи мають такі самі обов`язки щодо відповідної юридичної особи та повинні діяти в інтересах цієї юридичної особи та всіх її власників (акціонерів, учасників). 
Відповідно до вимог частини першої, третьої ст. 92 ЦК України, якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки Документ сформований в системі «Електронний суд» 15.07.2025 12 щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі. 
Згідно із ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. 
Враховуючи дійсні обставини даної справи щодо не надання Товариством повноважень ОСОБА_2 на укладення спірного Договору, колегія суддів відзначає, що при укладенні спірного Договору ОСОБА_2 діяла без належного обсягу повноважень, від власного імені, особисто, не представляла інтереси Товариства, що свідчить про недійсність спірного Договору. 
Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. 
Колегія суддів відзначає, що сторони  спірного Договору були належним чином обізнані про відсутність у ОСОБА_2 повноважень на укладення від імені Товариства як правочинів взагалі так і спірного Договору зокрема, адже на момент укладення спірного Договору повноваження щодо його укладення були виключно у Директора Товариства - ОСОБА_3, що підтверджується установчими документами та даними ЄДРПОУ. 
При цьому суд відзначає, що установчими документами, рішеннями учасників, Статутом Товариства повноваження щодо укладення спірного Договору головному бухгалтеру - ОСОБА_2 делеговані не були. Крім того, суд зважає на те, що  відомості про Товариство, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, не містять інформації щодо делегування іншим особам повноважень на підписання договорів від імені Товариства. 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не було надано належних та допустимих доказів делегування Товариством ОСОБА_2 повноважень на укладення спірного договору. 
Відповідно до ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. 
Відповідно до ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. 
Відповідно до ст. 246 ЦК України, довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами. За відсутності доказів щодо надання Товариством довіреності ОСОБА_2 на укладення спірного Договору, спірний Договір мав бути підписаний виключно директором Товариства, а не головним бухгалтером. 
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 7 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. 
Відповідно до ст. 232 ЦК України, Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Правочин, що вчинений унаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, є оспорюваним. Він визнається судом недійсним за позовом сторони, від імені якої діяв представник. У випадку відсутності у представника достатнього обсягу повноважень на відповідні правовідносини поширюватиметься ст. 241 ЦК в частині наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень. 
Частиною першою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. 
Згідно із частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. 
Відповідно до ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. 
Колегія суддів не погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що своїми діями позивач схвалив оскаржуваний договір, а доказами такого схвалення є, зокрема здійснення платежу що підтверджується фінансовою звітністю позивача, актом інвентаризації розрахунків з дебіторами, кредиторами. 
При цьому колегія суддів відзначає, що фінансова звітність малого підприємства не є доказом виконання чи оплати господарського зобов`язання та може підтверджувати факт оплати виключно за умови наявності первинних фінансової документів: платіжних інструкцій, квитанції, банківських виписок про перерахування коштів тощо. 
В якості доказів виконання ОСОБА_1 спірного Договору, відповідачем були надані до суду першої інстанції  підписані ОСОБА_2 в якості головного бухгалтера та касира одночасно, протягом січня - травня 2017 року квитанції до прибуткових касових ордерів, у кількості 89 штук, на суму 50 000,00 грн. кожен, всього -  на суму 4,450 млн. грн.
Місцевий господарський суд в оскаржуваному  рішенні встановив, що грошові кошти від ОСОБА_1 до Товариства надходили, що підтверджується наданими квитанціями до прибуткових касових ордерів відповідною фінансовою звітністю за період 2017-2023 роки, яка надана позивачем.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. 
Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
З наявних в матеріалах справи квартальних фінансових звітах Товариства за період 2017 - 2024 років, вбачається, що інформація про наявність у Товариства кредиторської заборгованості у розмірі 4,45 млн. грн. перед ОСОБА_1 по спірному Договору не обліковується. 
Колегія суддів відзначає, що матеріали справи не містять обґрунтувань щодо обліку на балансі Товариства за період з 2017 року непогашеної заборгованості у сумі 4 245 737,50 грн. 
Колегія суддів відзначає, що в оскаржуваному рішенні суд помилково зробив висновки, що згідно фінансових звітів наданих Позивачем вбачається отримання Товариством поворотної фінансової допомоги від ОСОБА_1 та обліковується кредиторська заборгованість перед нею.  При цьому колегія суддів також вважає, що необґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про те, що із наданих балансів вбачається, що за даний період поточне зобов`язання, яке виникло внаслідок отримання підприємством поворотної фінансової допомоги від ОСОБА_1 , відображено у І розділі пасиву балансу «Власний капітал» з кодом 1410 «Додатковий капітал» в сумі 4 245,7 тис.грн.». 
При цьому судом враховується, що в розділі балансу «Власний капітал» з кодом 1410 «Додатковий капітал» обліковувався внесений учасником Товариства ОСОБА_3 негрошовий внесок як додатковий капітал (код рядка 1410). При цьому у разі наявності, заборгованість Товариства по договорам позики, в т.ч. по спірному Договору, мала міститись  в розділі ІІІ балансу «Поточні зобов`язання» з кодом рядка 1610 «Довгострокові зобов`язання» або з кодом рядка 1690 «Інші поточні зобов`язання».
При цьому суд відзначає, що в квартальних фінансових звітах Товариства за період з 2017 по 2024 роки, в рядку 1690 «Інші поточні зобов`язання» заборгованості у розмірі 4 245,7 тис.грн. вказано не було. В фінансовому звіті Товариства за наслідками господарської діяльності за 2017 рік  в рядку 1690 «Інші поточні зобов`язання» заборгованості у розмірі 4 245,7 тис. грн  не вказано.
Відповідна звітна бухгалтерська документація була подана Товариством та прийнята податковими  органами у встановленому чинним законодавством порядку.
Крім того судом береться до уваги те, що у відповідності до п. 1 розділу ІІ Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 07.02.2013 № 73, фінансова звітність складається з: балансу (звіту про фінансовий стан) (далі - баланс), звіту про фінансові результати (звіту про сукупний дохід) (далі - звіт про фінансові результати), звіту про рух грошових коштів, звіту про власний капітал і приміток до фінансової звітності.
Баланс підприємства складається на кінець останнього дня звітного періоду.
Відповідно до п. 3 розділу ІІІ Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 07.02.2013 № 73, фінансова звітність повинна бути достовірною (правдивою). Інформація, наведена у фінансовій звітності, є достовірною (правдивою), якщо вона не містить помилок та перекручень, які здатні вплинути на рішення користувачів звітності.
Відповідно до п. 1. Розділу І Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку 25 «Спрощена фінансова звітність», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 25.02.2000 № 39 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 24.01.2011 № 25), це Положення (стандарт) установлює зміст і форму Фінансового звіту суб`єкта малого підприємництва в складі Балансу (форма N 1-м) і Звіту про фінансові результати (форма N 2-м) та порядок заповнення його статей, а також зміст і форму Спрощеного фінансового звіту суб`єкта малого підприємництва в складі Балансу (форма N 1-мс) і Звіту про фінансові результати (форма N 2-мс) та порядок заповнення його статей. Підприємства, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності, застосовують тільки додаток 1 до цього Положення (стандарту). Показники цих звітів наводяться у тисячах гривень з одним десятковим знаком.
Відповідно до п. 2.18. Розділу ІІ Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку 25 «Спрощена фінансова звітність», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 25.02.2000 № 39 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 24.01.2011 № 25), у статті "Додатковий капітал" відображається сума дооцінки необоротних активів, вартість безоплатно отриманих підприємством від інших юридичних або фізичних осіб необоротних активів та інші види додаткового капіталу.
Відповідно до п. 2.23. Розділу ІІ Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку 25 «Спрощена фінансова звітність», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 25.02.2000 № 39 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 24.01.2011 № 25), у статтях розділу "Довгострокові зобов`язання" наводиться сума заборгованості підприємства банкам за отримані від них позики, яка не є поточним зобов`язанням, сума довгострокової заборгованості підприємства за зобов`язаннями щодо залучення позикових коштів (крім кредитів банків), на які нараховуються відсотки, та за іншими довгостроковими зобов`язаннями.
Відповідно до п. 2.31. Розділу ІІ Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку 25 «Спрощена фінансова звітність», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 25.02.2000 № 39 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 24.01.2011 № 25), у статті "Інші поточні зобов`язання" відображаються суми зобов`язань, які не включені до інших статей, наведених у розділі "Поточні зобов`язання", зокрема заборгованість за одержаними авансами, заборгованість засновникам у зв`язку з розподілом прибутку, заборгованість пов`язаним сторонам, сальдо субрахунку 644 "Податковий кредит" рахунку 64 "Розрахунки за податками й платежами" і сума валової заборгованості замовникам за будівельними контрактами.
Відповідно до розділу Рахунок 42 «Додатковий капітал» Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 № 291, Рахунок 42 "Додатковий капітал" призначено для узагальнення інформації про суми, на які вартість реалізації випущених акцій перевищує їхню номінальну вартість, а також про вартість необоротних активів, безкоштовно отриманих підприємством від інших осіб, та інші види додаткового капіталу.
Отже, судом першої інстанції в оскаржуваному Рішенні помилково зроблено висновки, щодо відображення в розділі балансу Товариства «Додатковий капітал» сплаченої ОСОБА_1 поворотної фінансової допомоги, яка в дійсності нею сплачена не була, поворотної фінансової допомоги Товариство від ОСОБА_1 не отримувало.
Ні фінансові звіти Товариства, ні рахунки бухгалтерського обліку Товариства за період з 2017 до моменту звернення Позивача з даним позовом, не містять інформації чи відомостей щодо надання ОСОБА_1 поворотної фінансової допомоги у розмірі 4,45 млн.грн. та її подальше часткове повернення у сумі 204 262,65 грн.
При цьому судова колегія зауважує також на тому, що  надані відповідачем ло суду першої інстанції  ксерокопії касових ордерів касиром Товариства не підписані. Суд відзначає, що станом на 2017 рік касиром була і є по цей час   ОСОБА_4 .  Усі надані касові ордери підписані ОСОБА_2 , яка як на період 2017 року так і в подальшому функції касира на Товаристві не виконувала. 
При цьому згідно інформації, що міститься в касових книгах Товариства (наявні в матеріалах справи), за період 2017 року відомостей про внесення ОСОБА_1 готівки в касу Товариства немає. 
Так само відсутня інформація про зарахування на рахунок Товариства отриманої від ОСОБА_1 в 2017 році готівки, в якості поворотної фінансової допомоги. 
Відповідно до п. 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постанова Правління Національного банку України 29.12.2017 № 148 касова книга - документ установленої форми, що застосовується для здійснення первинного обліку готівки в касі; касовий ордер - первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси; касові документи - документи (касові ордери та відомості на виплату готівки, розрахункові документи, електронні розрахункові документи, квитанції програмно- технічних комплексів самообслуговування, відомості закупівлі сільськогосподарської продукції, інші прибуткові та видаткові касові документи), за допомогою яких відповідно до законодавства України оформляються касові операції, звіти про використання коштів, а також відповідні журнали встановленої форми для реєстрації цих документів та книги обліку; касові операції - операції суб`єктів господарювання між собою та з фізичними особами, пов`язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків через касу з відображенням цих операцій у відповідних книгах обліку; книга обліку - касова книга, книга обліку виданої та прийнятої старшим касиром готівки, книга обліку розрахункових операцій (у разі її використання), книга обліку доходів і витрат; книга обліку виданої та прийнятої старшим касиром готівки - книга, що застосовується для обліку готівки та сплачених документів.
Відповідно до п. 4, 5, 6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постанова Правління Національного банку України 29.12.2017 № 148, суб`єкти господарювання, які відкрили рахунки в банках і зберігають на цих рахунках свої кошти, здійснюють розрахунки за своїми грошовими зобов`язаннями, що виникають у господарських відносинах, у безготівковій формі, а також у готівковій формі з дотриманням обмежень та в порядку, установленому законодавством України.
Суб`єкти господарювання здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами через касу як коштами, одержаними як готівкова виручка, так і коштами, одержаними у надавачів платіжних послуг. Такі розрахунки проводяться також шляхом внесення готівки до надавачів платіжних послуг для подальшого переказу коштів на рахунки суб`єктів господарювання.
Суб`єкти господарювання здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку.
Суб`єкти господарювання мають право здійснювати розрахунки готівкою протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами:
1)          між собою - у розмірі до 10000 (десяти тисяч) гривень включно;
2)          з фізичними особами - у розмірі до 50000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно.
Відповідно до п. 11 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постанова Правління Національного банку України 29.12.2017 № 148, готівка, що надходить до кас, оприбутковується в день одержання готівки в повній сумі.
Оприбуткуванням готівки в касах установ/підприємств та їх відокремлених підрозділів, які проводять готівкові розрахунки із застосуванням РРО та з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.
Відповідно до п. 16 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постанова Правління Національного банку України 29.12.2017 № 148, суб`єкти господарювання здають готівкову виручку (готівку) для виконання платіжних операцій до банків, юридичних осіб, що здійснюють операції з оброблення та зберігання готівки, національних операторів, небанківських надавачів платіжних послуг, комерційних агентів із приймання готівки. Готівкова виручка (готівка) здається суб`єктами господарювання для зарахування на відповідний рахунок, відкритий ними у будь-якого з надавачів платіжних послуг, що мають право відкривати рахунки користувачам відповідно до Закону України "Про платіжні послуги".
Відповідно до п. 23, 25 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постанова Правління Національного банку України 29.12.2017 № 148, касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, електронними розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням платіжних інструментів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки.
Приймання готівки в касу проводиться за прибутковим касовим ордером (додаток 2), підписаним головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником установи/ підприємства. До прибуткових касових ордерів можуть додаватися документи, які є підставою для їх складання.
Про приймання установами/підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера), підписана головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником, підпис яких може бути засвідчений відбитком печатки цієї/цього установи/підприємства. Використання печатки установою/підприємством не є обов`язковим.
Касири (особи, які виконують їх функції) під час роботи з готівкою керуються правилами визначення платіжних ознак та обміну банкнот, розмінних та обігових монет національної валюти України.
Відповідно до п. 29 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постанова Правління Національного банку України 29.12.2017 № 148, приймання одержаної з банку готівки в касу та видача готівки з каси для здавання її до банку оформляються відповідними касовими ордерами (прибутковим або видатковим) з відображенням такої касової операції в касовій книзі.
Вилучення готівки з місця здійснення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або РК для здавання її до банку оформляється відповідними чеками РРО із виконанням операції "службова видача".
Документом, що свідчить про здавання виручки до банку та є підтвердженням оприбуткування готівки в касі суб`єктів господарювання, є:
1)          квитанція до прибуткового документа банку на внесення готівки, підписана відповідальними особами банку та засвідчена відбитком печатки банку (за потреби);
2)          квитанція/чек банкомата чи програмно-технічного комплексу самообслуговування;
3)          супровідний касовий ордер до сумки з цінностями;
4)          чек платіжного термінала в разі проведення інкасації коштів у режимі реального часу з використанням платіжних терміналів.
Відповідно до абз. 2 п. 34, 35 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постанова Правління Національного банку України 29.12.2017 № 148, касові ордери або видаткові відомості після їх одержання або видачі за ними готівки підписуються касиром, а на доданих до них документах проставляється відбиток штампа або напис "Оплачено" із зазначенням дати (число, місяць, рік).
Касові документи після складання касиром звіту та оброблення цього звіту комплектуються в хронологічному порядку, нумеруються, формуються в справи відповідно до номенклатури справ та зберігаються відповідно до законодавства України відповідальною особою, на яку керівником покладено обов`язок щодо їх зберігання.
Касові документи виносяться з приміщення установи/підприємства тільки за письмовим дозволом керівника або головного бухгалтера. До кінця робочого дня такі документи обов`язково повинні бути повернуті до приміщення установи/підприємства.
Відповідно до 39, 40, 42 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постанова Правління Національного банку України 29.12.2017 № 148, Установи/підприємства відображають у касовій книзі усі надходження і видачу готівки в національній валюті.
Кожна/кожне установа/підприємство (юридична особа), що має касу, веде одну касову книгу для обліку операцій з готівкою в національній валюті (без урахування кас відокремлених підрозділів).
Касир здійснює записи в касовій книзі за операціями одержання або видачі готівки за кожним касовим ордером і видатковою відомістю в день її надходження або видачі. За відсутності руху готівки в касі протягом робочого дня записи в касовій книзі в цей день не здійснюються.
Касир щоденно в кінці робочого дня підсумовує операції за день, виводить залишок готівки в касі на початок наступного дня і передає до бухгалтерії як звіт касира другі примірники, що є відривною частиною аркуша касової книги (копію записів у касовій книзі за день), з прибутковими і видатковими касовими ордерами під підпис у касовій книзі. Готівка, видана за видатковими відомостями на виплати, пов`язані з оплатою праці, відображається в касовій книзі після закінчення строків цих виплат згідно з пунктом 18 розділу II цього Положення, а закриття вищезазначених документів та виписка відповідних видаткових касових ордерів здійснюються в порядку, визначеному в пункті 31 розділу III цього Положення.
Контроль за правильним веденням касової книги покладається на головного бухгалтера або працівника установи/підприємства, який на це уповноважений керівником.
Відповідно до 48, 53 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постанова Правління Національного банку України 29.12.2017 № 148, установа/підприємство визначає і встановлює за погодженням з банком (у якому відкрито рахунок установи/підприємства, на який зараховуються кошти) строки здавання ним готівкової виручки (готівки) для її зарахування на рахунки в банках відповідно до таких вимог:
1)           для установ/підприємств, розташованих у населених пунктах, де є банки - щодня [у день надходження готівкової виручки (готівки) до їх кас];
2)          для підприємств, у яких час закінчення робочого дня (зміни), установлений правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності відповідно до законодавства України, не дає змогу забезпечити здавання готівкової виручки (готівки) у день її надходження, - наступного за днем надходження готівкової виручки (готівки) до каси дня;
Ліміт каси вважається нульовим, якщо установою/підприємством його не встановлено (незалежно від причин такого невстановлення). Уся готівка, що перебуває в касі установи/підприємства на кінець робочого дня і не здана нею/ним відповідно до вимог цього Положення, уважається понадлімітною, якщо установою/підприємством ліміт каси не встановлено (незалежно від причин такого невстановлення).
Відповідно до ч. 5-9 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.
У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку з використанням електронних засобів оброблення інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.
Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.
Копії первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку можуть бути вилучені у підприємства лише за рішенням відповідних органів, прийнятим у межах їх повноважень, передбачених законами. Обов`язковим є складання реєстру документів, що вилучаються у порядку, встановленому законодавством.
Вилучення оригіналів таких документів та регістрів забороняється, крім випадків, передбачених кримінальним процесуальним законодавством.
Отже, матеріалами справи спростовано висновок місцевого господарського суду про схвалення позивачем оспорюваного правочину, підписаного не уповноваженою особою.  
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України   особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Отже, судом встановлено, що  Товариство не уповноважувало ОСОБА_2 на укладення спірного Договору. ОСОБА_2 при укладенні спірного Договору діяла без належного обсягу правоздатності. Товариство не схвалювало укладення спірного Договору, не повертало частково фінансову допомогу ОСОБА_1. Докази такого схвалення в матеріалах даної справи відсутні. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вдійшла висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс» про визнання недійсним договору про надання фінансової допомоги від 06.01.2017 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню. 
Відповідно до пп. 1, 2 ч. 1 ст. 275  Господарського процесуального кодексу України   суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право  залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення. 
  Відповідно до частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі статтею 277  ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є  нез`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.
За наведених обставин, висновки місцевого господарського суду не можна вважати такими, що відповідають приписам статей 86, 236, 261, 238 ГПК України щодо всебічного, повного, об`єктивного і безпосереднього розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, що свідчить про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення.  
Зважаючи на викладене та наведені положення законодавства, беручи до уваги те, що за результатами апеляційного розгляду цієї справи доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення - скасуванню повністю. 
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на відповідача. 
Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс» на рішення Господарського суду Київської області від 20.06.2025 у справі № 911/2850/24 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 20.06.2025 у справі № 911/2850/24 скасувати.
3. Ухвалити нове рішення про задоволення позову:
«Визнати недійсним договір про надання фінансової допомоги від 06.01.2017.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс» (09117, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Київське шосе, 6, ідентифікаційний код - 30353172) 3 028 ( три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп. судового збору.
4. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс» (09117, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Київське шосе, 6, ідентифікаційний код - 30353172) 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві), грн 00 коп витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.»
5. Доручити Господарському суду Київської області видати наказ.
6. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 31.10.2025

Головуючий суддя                                                            В.В. Андрієнко 

Судді                                                                                С.І. Буравльов

                                                                                В.В. Шапран