СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року                                      м. Харків                        Справа № 922/1122/25  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Тихий П.В., суддя Плахов О.В. , суддя  Россолов В.В.
за участю секретаря судового засідання Березки О.М.,
представників учасників справи:
позивача – не з`явився 
відповідача – Шепитько Є.Г. (в залі суду)
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Шепітька Євгена Геннадійовича  (вх.№1768Х/1-43)  на рішення Господарського суду Харківської області від 08.07.2025 (суддя Є.М. Жиляєв, повний текст складено 21.07.2025) у справі №922/1122/25
за позовом Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Львів,
до  Фізичної особи-підприємця Шепітька Євгена Геннадійовича, м.Харків,
про  стягнення 136000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до   Фізичної особи-підприємця Шепітька Євгена Геннадійовича, в якому просило суд стягнути з відповідача до Державного бюджету України штраф у розмірі 68000,00 грн. і пеню у розмірі 68000,00 грн.      Позов обґрунтовано, зокрема тим, що, відповідно до рішення адміністративної колегії Відділення від 19.12.2019 № 63/105-р/к визнано, що Відповідач вчинив порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що передбачене пунктом 1 статті  50  та пунктом 4 частини другої статті  6 Закону України «Про захист економічної конкуренції»,  та на Відповідача накладено штраф у розмірі 68000,00 грн.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 08.07.2025 у справі №922/1122/25 позов задоволено повністю.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Шепітька Євгена Геннадійовича в дохід загального фонду Державного бюджету України штраф у розмірі 68000,00 грн і пеню у розмірі 68000,00 грн, а також 2422,40 судового збору.
В обґрунтування вказаного рішення господарський суд зазначив наступне:
- матеріали справи не містять доказів своєчасної сплати відповідачем суми штрафу, що накладений згідно з рішенням позивача;
- часовий проміжок (67 днів), у якому здійснено нарахування пені за прострочення сплати Відповідачем штрафу, що накладений згідно з рішенням: 17.03.2020 (наступний день після закінчення строку для добровільного виконання Відповідачем рішення) - 22.05.2020 (останній день необхідності нарахування пені, що обмежена відповідно до частини п`ятої  статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції»  розміром штрафу, що накладений на Відповідача згідно з рішенням);
- у період з 17.03.2020 по 22.05.2020 здійснювалась перевірка заяви відповідача про перегляд рішення АМКУ і, відповідно, судом прийнято до уваги зазначене під час перевірки періодів нарахування пені;
-  можливість зменшення розміру пені не передбачено, оскільки такий вид нарахування пені є видом відповідальності за несплату штрафу у строк, встановлений ч.3  ст.56 Закону України «Про захист економічної конкуренції»;
- клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем не подано жодного доказу в обґрунтування клопотання.
До Східного апеляційного господарського суду 11.08.2025 в системі "Електронний суд" від фізичної особи-підприємця Шепітька Євгена Геннадійовича  надійшла апеляційна скарга (з урахуванням подальшого уточнення), в якій заявник просить суд: скасувати вищевказане рішення Господарського суду Харківської області, ухваливши у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ЗМТВ АМКУ відмовити, а у разі, якщо суд прийде до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення в частині вимог про стягнення заборгованості, відповідач просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині та ухвалити нове судове рішення, яким:
- зменшити нарахування, зроблені позивачем;
- відстрочити оплату грошових сум до відновлення фінансового становища, а саме, на один рік.
В обґрунтування вимог скарги заявник зазначає наступне:
- нарахування пені зупиняється на час розгляду органом Антимонопольного комітету України заяви особи, на яку накладено штраф, про перевірку чи перегляд рішення у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції. Таким чином, в період з 17.03.2020 по 22.05.2020 відповідачем здійснювалась перевірка заяви відповідача про перегляд рішення АМКУ і, відповідно, пеню в цей період не могла бути нараховано, а її нарахування позивачем є неправомірним; судом першої інстанції проігноровано такі твердження відповідача;
- подвоєння і без того значного розміру штрафу АМКУ за рахунок нарахування пені за несвоєчасну сплату це може у деяких ситуаціях призвести до покладення на суб`єктів господарювання непропорційного та надмірного тягаря; Великою Палатою Верховного Суду в пункті 8.33 постанови від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 висловлено правову позицію щодо неприпустимості невизнання за судом права зменшувати розмір будь-якої відповідальності.
- суд першої інстанції безпідставно відмовив у наданні розстрочки щодо виконання судового рішення; в період з 24.02.2022 по теперішній час внаслідок активних бойових дій у Відповідача не було доступу до ключових майнових активів, трудових ресурсів, які територіально розташовані в місті в Харкові, у зв`язку з чим погашення будь-якої заборгованості потребує відстрочення оплати.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями Східного апеляційного господарського суду від 12.08.2025 справу №922/1122/25 передано на розгляд суду у складі колегії суддів: головуючий суддя Тихий П.В., суддя Плахов О.В., суддя Россолов В.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.08.2025 у справі №922/1122/25  апеляційну скаргу  фізичної особи-підприємця Шепітька Євгена Геннадійовича на рішення Господарського суду Харківської області від 08.07.2025 у справі №922/1122/25 залишено без руху.
Після усунення заявником недоліків скарги, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.08.2025 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, витребувано у суду першої інстанції матеріали даної справи, встановлено строк позивачу для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів (з урахуванням вимог ст. 263 ГПК України) з дня вручення вказаної ухвали. Призначено справу до розгляду на "24" вересня 2025 р. о 11:00   годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61022, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №  132. 
10.09.2025, тобто в межах установленого судом строку, позивач через систему «Електронний суд» надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення Господарського суду Харківської області від 08.07.2025 у справі № 922/1122/25 без змін, а скаргу без задоволення.
В обґрунтування відзиву вказаний учасник справи зазначає наступне: 
- останнім днем сплати відповідачем штрафу, що накладений згідно з Рішенням, було 16.03.2020, двомісячного строку оскарження відповідачем Рішення до господарського суду було 16.03.2020, однак відповідач протягом цих строків не сплатив штраф та не оскаржив Рішення в судовому порядку; подав заяву про перевірку рішення до АМК України, який рішенням від 20.08.2020 залишив Рішення без змін;
- у розрахунку позивача вищевказані обставини враховано, а саме, період (133 днів) нарахування пені: з 21.08.2020 (наступний день після прийняття Антимонопольним комітетом України рішення від 20.08.2020) по 31.12.2020;
- твердження Відповідача є декларативними та не враховують дійсного правового регулювання, що встановлене частиною п`ятою статті 56 Законом України «Про захист економічної конкуренції».
У судовому засіданні 24.09.2025, в якому брав участь відповідач, було оголошено перерву до 15 жовтня 2025 року о 12:00 год.
15.10.2025 позивач через систему «Електронний суд» подав клопотання, в якому просить розглядати справи за відсутності його представника.
У судовому засіданні 15.10.2025 відповідач підтримав викладену ним письмово правову позицію.
Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не скористався своїм процесуальним правом на участь представника у судовому засіданні та, як уже зазначалося, просив суд розглядати справу без його участі.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, зазначає наступне.
Відповідно до рішення адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі – Відділення) від 19.12.2019 № 63/105- р/к (далі - рішення) визнано, що Відповідач вчинив порушення законодавство про захист економічної конкуренції, що передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України “Про захист економічної конкуренції” та на відповідача накладено штраф у розмірі 68000,00 грн.
Рішення з повідомленням Відділення від 24.12.2019 № 63-02/4842 були надіслані відповідачу, що підтверджується відстеженням поштового відправлення АТ “Укрпошта” №7900060137290, реєстром згрупованих поштових відправлень № 466 від 26.12.2019 та списком згрупованих поштових відправлень № 33271. Вказане поштове відправлення було вручено відповідачу 13.01.2020. Однак штраф відповідач не сплатив.
05.02.2020 відповідачем було подано заяву про перевірку рішення адміністративної колегії Відділення від 19.12.2019 № 63/105-р/к до Антимонопольного комітету України. Однак, відповідно до Подання АМКУ від 26.05.2020 №8-01/1617/255зв, оскаржуване рішення було залишене без змін. Після цього відповідач також оскаржував дане рішення до Господарського суду м. Києва, однак рішенням Господарського суду міста Києва від 13.04.2021 у справі №910/17314/20 (яке не було скасоване в апеляційному та касаційному порядку і набрало законної сили) у задоволенні позову відмовлено повністю.
28.03.2025 Відділення звернулося до господарського суду з позовною заявою, в якій просило стягнути з відповідача до Державного бюджету України штраф у розмірі 68000,00 грн. і пеню у розмірі 68000,00 грн.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 08.07.2025 у справі №922/1122/25 позов задоволено повністю (з наведених вище підстав).
Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Згідно із частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Частиною 4 статті 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Як правильно встановлено місцевим господарським судом, відносини, які виникли між сторонами, регулюються, зокрема, Законом України "Про захист економічної конкуренції", Законом України "Про Антимонопольний комітет України".
Приписами статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" передбачено, що у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, зокрема, розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; звертатися до суду з позовами, заявами і скаргами у зв`язку із застосуванням законодавства про захист економічної конкуренції, а також із запитами щодо надання інформації про судові справи, що розглядаються цими судами відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції.
Частиною 5 статті 14 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" передбачено, що адміністративна колегія територіального відділення Антимонопольного комітету України має повноваження, зокрема, розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, про надання дозволу, надання попередніх висновків стосовно узгоджених дій, проводити розслідування або дослідження за цими заявами і справами.
В силу приписів статті 48 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, накладення штрафу.
Відповідно до статті 22 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимоги уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення в межах їх компетенції є обов`язковими для виконання у визначені ними строки, якщо інше не передбачено законом. Невиконання розпоряджень, рішень та вимог органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимог уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення тягне за собою передбачену законом відповідальність.
Згідно зі статтею 25 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", з метою захисту інтересів держави, споживачів та суб`єктів господарювання Антимонопольний комітет України, територіальні відділення Антимонопольного комітету України у зв`язку з порушенням законодавства про захист економічної конкуренції органами влади, юридичними чи фізичними особами подають заяви, клопотання, позови, скарги до суду, в тому числі, зокрема, про стягнення несплаченої у добровільному порядку пені та зобов`язання виконати рішення органів Антимонопольного комітету України.
Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", рішення (витяг з нього за вилученням інформації з обмеженим доступом, а також визначеної відповідним державним уповноваженим Антимонопольного комітету України, головою територіального відділення Антимонопольного комітету України інформації, розголошення якої може завдати шкоди інтересам інших осіб, які брали участь у справі), розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень надається для виконання шляхом надсилання або вручення під розписку чи доведення до відома в інший спосіб. У разі, якщо вручити рішення, розпорядження, немає можливості, зокрема, внаслідок відсутності фізичної особи за останнім відомим місцем проживання (місцем реєстрації) або у разі відсутності посадових осіб чи уповноважених представників суб`єкта господарювання, органу адміністративно-господарського управління та контролю за відповідною юридичною адресою, - рішення, розпорядження органів Антимонопольного комітету України вважається таким, що вручене відповідачу, через десять днів з дня оприлюднення інформації про прийняте рішення, розпорядження в офіційному друкованому органі (газета Верховної Ради України "Голос України", газета Кабінету Міністрів України "Урядовий кур`єр", "Офіційний вісник України", друковані видання відповідної обласної ради за останнім відомим місцем проживання чи місцем реєстрації, юридичної адреси відповідача).
Згідно з вимогами частини 3 статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", особа, на яку накладено штраф рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу. Встановлені у рішенні органу Антимонопольного комітету України зобов`язання, передбачені статтею 48 цього Закону, підлягають виконанню у двомісячний строк з дня одержання рішення органу Антимонопольного комітету України, якщо інше не передбачено законом або цим рішенням. За приписами ч.5 цієї ж норми, за кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу. Розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, отримавши від позивача Рішення з повідомленням Відділення від 24.12.2019 № 63-02/4842, ФОП Шепітько Є.Г. не сплатив штраф у визначений законом строк; за результатами оскарження ним вказаного рішення як до АМКУ, так і в судовому порядку, це рішення не було скасовано.
При цьому, як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, на момент подання Відділенням позову в даній справі (28.03.2025) строк для добровільної сплати штрафу в розмірі 68000,00 грн закінчився. Також, з огляду на тривалість періоду прострочення (навіть з урахуванням часу оскарження відповідачем рішення позивача) та із застосуванням вищенаведених вимог ч.5 ст.56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", позивач обґрунтовано нарахував до стягнення пеню в розмірі 68000,00 грн.
Тому твердження апелянта про неправильне визначення позивачем та судом першої інстанції періоду нарахування пені колегія суддів не вважає належними доводами, які б могли бути визнані підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки, як було встановлено вище, така пеня підлягає застосуванню з огляду на тривалість періоду прострочення сплати штрафу, окрім того, її розмір було обмежено розміром зазначеного штрафу 68000,00 грн, як це передбачено Законом України "Про захист економічної конкуренції". В апеляційній скарзі заявник також не надав контррозрахунку із зазначенням – який саме період, на його думку, є правильним, а також не довів, що за відповідний період штраф має складати менше, ніж 68000,00 грн.
Як вбачається з апеляційної скарги, заявник, не заперечуючи тих обставин, що нарахований позивачем та стягнутий судом першої інстанції розмір пені відповідає нормам чинного антимонопольного законодавства, водночас вказує на те, що ці норми є несправедливими (зокрема, зазначаючи, що нарахування на штрафи, накладені АМКУ за порушення конкурентного законодавства, пені, тим більше в такому розмірі, не має аналогів у праві європейських держав). Однак вказані доводи також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки, відповідно до ч.2 ст.11 ГПК України, суд розглядає справи відповідно до  Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Заявник скарги також просить суд застосувати дискреційні повноваження щодо зменшення розміру пені, посилаючись на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 30.03.2021 у справі №902/538/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, у  пункті 8.33 якої констатовано неприпустимість невизнання за судом права зменшувати розмір будь-якої відповідальності.
Стосовно зазначеного клопотання апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 1 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Частиною першою статті 2 Закону України “Про захист економічної конкуренції”  визначено, що цим Законом  регулюються відносини органів державної влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю із суб`єктами господарювання; суб`єктів господарювання з іншими суб`єктами господарювання, із споживачами, іншими юридичними та фізичними особами у зв`язку з економічною конкуренцією.
Як правильно зазначив місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні, правовідносини, що склалися між сторонами у справі, виникли не з актів цивільного законодавства, а в результаті порушення відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, отже, пеня, нарахована позивачем, є видом відповідальності за несплату штрафу у строк встановлений частиною третьою статті 56 Закону України “Про захист економічної конкуренції”.
Відносини, пов`язані з притягненням до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, шляхом накладення штрафів та їх стягнення у судовому порядку органами АМК, не є господарськими (або цивільними) відносинами, оскільки в даному випадку орган АМК не виступає як суб`єкт господарсько-правових (або цивільно-правових) відносин, а реалізує повноваження, встановлені законодавством про захист економічної конкуренції.
При застосуванні приписів статті 56 Закону України “Про захист економічної конкуренції”  (щодо стягнення з суб`єктів господарювання штрафу та пені у зв`язку з порушенням ними законодавства про захист економічної конкуренції) необхідно враховувати, що названий  Закон  не містить норм, які надавали б господарському суду право зменшувати розмір (а відтак і суму) стягуваних штрафу та/або пені (у разі їх правомірного нарахування).
Аналогічну правову позицію наведено в постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/20661/16, від 22.01.2019 у справі № 915/304/18, від 16.06.2022 у справі №917/530/21, від 30.09.2025 у справі № 910/12838/24.
Водночас постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, на які посилається апелянт, стосуються питань щодо зменшення штрафних санкцій в порядку 551 ЦК України, а також річних процентів за час затримки розрахунку відповідно до  статті 625 ЦК України. 
Отже, при розгляді даної справи не може бути застосовано правову позицію, що міститься в цих постановах, оскільки вони не стосуються спеціальних норм антимонопольного законодавства, на підставі яких заявлено позов у даній справі.
Накладений на відповідача штраф є видом відповідальності за вчинення правопорушення, а нарахована пеня - способом забезпечення сплати цього штрафу. Нарахування пені в даному випадку не є видом відповідальності за вчинене порушення антиконкурентного законодавства; вказані нарахування застосовані територіальним відділенням АМК на підставі  Закону  та не пов`язані з невиконанням чи неналежним виконанням грошового зобов`язання або зобов`язання щодо сплати податків і зборів, а тому не належать до цивільних правовідносин.
Водночас нарахування та стягнення пені, передбаченої ч. 5  ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", має обов`язковий характер, не потребує прийняття будь-якого рішення органу державної влади про її застосування.
Тому колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд обґрунтовано дійшов висновку, що в даному випадку, на відміну від норм цивільного законодавства, приписами  Закону України “Про захист економічної конкуренції” можливість зменшення розміру пені, заявленої до стягнення, не передбачено, оскільки такий вид нарахування пені є видом відповідальності за несплату штрафу у строк, встановлений ч.3  ст.56 Закону України “Про захист економічної конкуренції”.
Відповідач у суді першої та апеляційної інстанції також наполягав на наданні йому відстрочення виконання рішення суду до відновлення фінансового становища, а саме на один рік.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 331 ГПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у двадцятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні із повідомленням учасників справи.
Згідно із ч. 3 ст. 331 ГПК України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Частиною 4 ст. 331 ГПК України встановлено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Необхідною умовою задоволення заяви про  відстрочення виконання рішення суду  є з`ясування питання щодо дотримання  балансу інтересів сторін,  господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення (аналогічні правові висновки наведено в постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 910/1180/19, від 28.05.2024 у справі № 906/1035/23 тощо). 
Згідно з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 23.09.2025 у справі №916/249/25, оцінка відповідних обставин, які є підставою для відстрочення судового рішення, здійснюється у кожному конкретному випадку з урахування унікальних обставин судового спору.
Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
В обґрунтування клопотання про відстрочення виконання рішення відповідач в апеляційній скарзі наводить ті ж обставини, про які він зазначав і в суді першої інстанції: перебування м.Харкова (де здійснював діяльність відповідач) в зоні активних бойових дій та відсутність у зв`язку з цим доступу до ключових майнових активів, трудових ресурсів, які територіально розташовані в місті в Харкові.
Проте, на думку колегії суддів, наведені обставини не є винятковими порівняно з умовами роботи інших господарюючих суб`єктів, які здійснюють діяльність у м.Харкові. Окрім того, відповідач не надав: доказів на підтвердження скрутного майнового становища ФОП Шепітька Є.Г., доказів, з яких би вбачалося, до яких саме майнових активів та трудових ресурсів і у зв`язку з чим він не мав доступу як на момент ухвалення місцевим господарським судом оскаржуваного рішення, так і на теперішній час, а також доказів, якими б підтверджувалося, що за рік відповідач отримає доступ до вказаних ресурсів, відновить фінансове становище та матиме змогу виконати рішення суду.
Тобто, всупереч вищенаведеним вимогам ч.1 ст.74 ГПК України, відповідач не довів у суді першої та апеляційної інстанції наявності підстав для відстрочення виконання рішення суду.
Жодних інших аргументів, що могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення та для відмови в позові, а також для відстрочення виконання рішення суду, в апеляційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а також те, що доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Шепітька Євгена Геннадійовича залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 08.07.2025 у справі №922/1122/25 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку, передбаченому статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17.10.2025.

Головуючий суддя                                                                     П.В. Тихий

Суддя                                                                                           О.В. Плахов  

Суддя                                                                                           В.В. Россолов