ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 р. 	Справа № 520/6542/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Національного університету цивільного захисту України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2025, головуючий суддя І інстанції: Чудних С.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 20.06.25  по справі № 520/6542/25
за позовом        ОСОБА_1  
до       Національного університету цивільного захисту України                
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до  Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Національного  університету цивільного захисту України, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Національного університету цивільного захисту України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2020 по 20.05.2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; 
- зобов`язати Національний університет цивільного захисту України здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за періоди: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на 1 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2023 року по 20.05.2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" на 1 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії із збереженням відсотковості показників надбавки за особливості проходження служби та премії та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44.
В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що відповідачем вчинено протиправні дії, які полягають у нарахуванні та виплаті з 01.01.2020 по 20.05.2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2025 задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до Національного  університету цивільного захисту України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Визнано протиправною бездіяльність Національного університету цивільного захисту України, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2020 по 20.05.2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
Зобов`язано Національний університет цивільного захисту України здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за періоди: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на 1 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2023 року по 20.05.2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" на 1 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії із збереженням відсотковості показників надбавки за особливості проходження служби та премії та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44.
Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2025 по справі №520/6542/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що 12.05.2023 Кабінетом Міністрів України прийнята постанова №481, якою скасований підпункт 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб", внесено зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", шляхом викладення абзацу першого в такій редакції: "установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14." Згідно постанови КМУ №481 від 12.05.2023 розрахунок посадових окладів та окладів за спеціальними званнями здійснюється виходячи з фіксованої суми 1762 грн.
Також вказує, що  вимоги позивача, щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення за періоди з 01.01.2020 року по 20.05.2023 року, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 №44, призводять до несправедливості та створюють реальні передумови нанесення економічних збитків державі в умовах дії воєнного стану та існуючого дефіциту бюджетних коштів, вкрай необхідних у цей час для потреб Збройних Сил України.
Крім цього, вказує про порушення позивачем строку звернення до суду з позовною заявою. 
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
          Відповідно до п.3 ч. 1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу  без повідомлення учасників справи ( в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у них доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін ( у порядку письмового провадження).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 проходив службу в Національному університеті цивільного захисту України.
Наказом ректора Національного університету цивільного захисту України (по особовому складу)  від 26 вересня 2024 року №532 підполковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 звільнено зі служби цивільного захисту та виключено з кадрів ДСНС, зі списків особового складу  університету, усіх видів забезпечення.
27.01.2025 представник позивача звернувся до Національного  університету цивільного захисту України з адвокатським запитом щодо здійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за минулі періоди.
Відповідач листом  №88 01-1291/88 20-01 від 11.03.2025  у відповідь на адвокатський запит повідомив, що  грошове забезпечення позивача обчислювалось виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.03.2018, оскільки після 01.03.2018 грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу не підвищувалося, а зміни до Постанови №704 Кабінетом Міністрів України не вносилися, то відсутні й правові підстави для перерахунку грошового забезпечення за минулий період. 
Не погоджуючись з нараховуванням йому грошового забезпечення без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 1 січня календарного року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості. 
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Положеннями статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям 
достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової  служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
          До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням;  щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки,  доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового  забезпечення. 
          Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання  військовослужбовця. 
          Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів  України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил  України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних  органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати  досягнення високих результатів у службовій діяльності. 
          Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", яка набрала  чинності 01.03.2018, затверджено, зокрема, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів  військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського  складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького  складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням  військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і  начальницького складу згідно з додатком 14. 
          Пунктом 4 постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що  розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, 
осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового  мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше  50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного  року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. 
           21.02.2018 Кабінет Міністрів України ухвалив постанову № 103, пунктом 6 якої внесено зміни  до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, у постанові № 704 пункт 4  викладено в такій редакції: " 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими  (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу  визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб,  встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,  12, 13 і 14". 
          Тобто, на момент набрання чинності постанови № 704 (01.03.2018), пункт 4 було викладено в  редакції змін згідно із пунктом 6 постанови № 103, а саме: " 4. Установити, що розміри посадових  окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та  начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для  працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт  згідно з додатками 1, 12, 13 і 14". 
          Відтак, станом на 01.03.2018 пункт 4 постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб  рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового  мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року. 
          Правовий висновок щодо застосування норм пункту 4 постанови № 704 у редакції змін згідно  із пунктом 6 постанови № 103, який є релевантним до спірних правових відносин, зроблено 
Верховним Судом у постанові від 02.08.2022 (справа № 440/6017/21). 
          У вказаній постанові суд касаційної інстанції сформував таку правову позицію:"зазначення  у пункті 4 постанови № 704 в формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим  (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб) як розрахункової величини для їх визначення, не суперечить делегованим Уряду повноваженням щодо визначення розміру грошового забезпечення для перерахунку пенсій, призначених згідно із Законом № 2262-XII. 
          Однак Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили". 
          При цьому колегія суддів Верховного Суду зазначила, що пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України від 23.11.2018 № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" було установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року (що узгоджувалося із нормою пункт 4 постанови № 704 у редакції змін згідно із пунктом 6 постанови № 103). 
          У свою чергу, Закон України від 14.11.2019 № 294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі - Закон № 294-IX) та Закон України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" №  1082-IX таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема  грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня  2018 року на 2020 та 2021 роки, відповідно, не містять (як і не містить таких застережень Закон  України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" та Закон України "Про Державний бюджет  України на 2023 рік"). 
          Тобто, положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною  для визначення розмірів посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704, прожиткового  мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року до 01.01.2020 -  набрання чинності Законом № 294-IX не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили. 
          Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів  прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не  відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий  державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік (2020, 2021, 2022, 2023), у тому числі для  визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних  органів. 
          Тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу із використанням для  визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням (та похідних від  них розмірів грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально -  побутових питань та одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби)  розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня  календарного року (через його збільшення на відповідний рік згідно Законів України "Про  Державний бюджет України" на відповідний рік). 
На підставі зазначеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що внаслідок невірного розрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим знанням відповідач невірно обчислив і розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премій  у цій справі  за спірний   період, а тому позовні вимоги позивача в цій частині є  обґрунтованими та доведеними, у зв`язку з чим останні підлягають задоволенню.
Стосовно позовних вимог  про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, колегія суддів зазначає наступне.
Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 (далі по тексту – Порядок №44) визначено умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).
Відповідно до п.2 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Згідно з п.3 Порядку №44 виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".
Пункти 4, 5 Порядку №44 визначають, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Аналіз наведених вище норм Порядку №44 дає підстави дійти висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
З огляду на викладене колегія суддів вважає вірним висновком суду першої інстанції,  що вимога позивача про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 є законною та підлягає задоволенню.
Доводи відповідача стосовно порушення позивачем строку звернення до суду з даним позовом, колегія суддів вважає помилковими, з огляду на наступне.
          Частиною 1 ст. 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Разом з тим, положення ст. 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати) у разі порушення законодавства про оплату праці.
Водночас, у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір, застосуванню підлягають приписи КЗпП України.
Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, ч. ч. 1, 2 ст.233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
При цьому, дія ч. 1 ст. 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 може поширюватися тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою чинності.
Із матеріалів справи встановлено, що предметом даного спору є правомірність дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення в період з 01.01.2020 по 20.05.2023. 
Спірний період з 01.01.2020 по 20.05.2023 умовно слід поділити на дві частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» та після цього.
Так, період 01.01.2020 до 19.07.2022 регулюється положеннями ст. 233 КЗпП України, у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження будь-яким строком.
Проте період з 19.07.2022 по 20.05.2023 регулюється чинною редакцією ст. 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання особою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні.
Водночас, відповідно до п. 1 гл. XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30.06.2023.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Отже, з 01.07.2023 строк звернення до суду з позовом про виплату заробітної плати регламентується ст. 233 КЗпП України та складає три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23.
Разом з тим, Верховним Судом у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 зазначено, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову у частині вимог за період з 19 липня 2022 року слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
Отже, з урахуванням зазначеної позиції Верховного Суду, вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення із заявленими позовними вимогами, необхідно спершу визначити момент, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
Так, відповідно до ст. 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:
а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.
Згідно зі ст. 116 КЗпП України про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Відповідачі, посилаючись на пропуск позивачем строку звернення до суду із даним позовом, інформації щодо здійснення повідомлення позивача про нараховані суми грошового забезпечення не надають.
Матеріали справи містять копію витягу з наказу ректора Національного університету цивільного захисту України (по особовому) від 26.09.2024 №532, відповідно до якого підполковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 звільнено зі служби цивільного захисту та виключено з кадрів ДСНС, зі списків особового складу  університету, усіх видів забезпечення.
Втім, зазначений наказ не містить відомостей щодо нарахованих та виплачених позивачу сум грошового забезпечення у зв`язку із звільненням.
При цьому, докази повідомлення позивача про суми нарахованих виплат на день звільнення відсутні і у матеріалах справи, відповідачем не надані. 
Разом з тим, судовим розглядом встановлено, що 27.01.2025 представник позивача звертався до Національного  університету цивільного захисту України з адвокатським запитом щодо здійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за минулі періоди.
Відповідач листом  №88 01-1291/88 20-01 від 11.03.2025  у відповідь на адвокатський запит повідомив, що  грошове забезпечення позивача обчислювалось виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.03.2018, оскільки після 01.03.2018 грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу не підвищувалося, а зміни до Постанови №704 Кабінетом Міністрів України не вносилися, то відсутні й правові підстави для перерахунку грошового забезпечення за минулий період. 
За загальним правилом отримання від суб`єкта владних повноважень відповіді за звернення не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав.
          Однак, враховуючи викладені вище обставини відсутності інформації щодо повідомлення позивача про нараховані та виплачені суми грошового забезпечення, ненадання відповідачами відповідних доказів в обґрунтовування доводів апеляційних скарг стосовно дотримання строків звернення до суду, колегія суддів не знаходить підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків пропущення строків звернення до суду, встановлених ст. 233 КЗпП України.
          З позовною заявою ОСОБА_1 звернувся 23.03.2025, тобто в тримісячний строк з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, тобто з моменту отримання позивачем відповіді Національного університету цивільного захисту України, а саме з 11.03.2025.  
          Таким чином, колегія судів зазначає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з цим позовом.
Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.
          Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
          Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
          Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
          Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного університетк цивільного захисту України - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2025 по справі № 520/6542/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		А.О. Бегунц 	
Судді	   	В.Б. Русанова    В.А. Калиновський