УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 717/751/25
провадження № 51-3973 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 09 липня 2025 року щодо ОСОБА_4 , 
встановив:
Вироком Кельменецького районного суду Чернівецької області від 10 квітня                     2025 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку с. Синьків Заліщицького району Тернопільської області, мешканку АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.  На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного їй покарання із випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 6 місяців.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою у тому, що вона 30 січня                       2025 року приблизно о 13 годині 30 хвилин в селі Грушівці Дністровського району Чернівецької області в будинку за місцем свого проживання, діючи з прямим умислом, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті особистих неприязних відносин спричинила ножем своєму чоловікові - потерпілому ОСОБА_5 умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 09 липня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженої, порушує питання проскасування ухвали апеляційного суду у зв`язку неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність. При цьому посилається на те, що судом не застосовано до засудженої ОСОБА_4 , яка вчинила злочин, пов`язаний з домашнім насильством, обмежувальний захід, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, у виді направлення останньої для проходження програми для кривдників. Прокурор зазначає, що злочин було вчинено нею у стані алкогольного сп'яніння, із застосуванням ножа та очевидцями даного правопорушення стали двоє неповнолітніх дітей засудженої, які після події були тимчасово влаштовані у сім'ю патронатного вихователя. Тому вважає, що судом першої інстанції повинен був застосований вказаний обмежувальний захід до засудженої, що сприяло би її виправленню та відповідало б інтересам потерпілого, що було залишено поза увагою апеляційного суду. Водночас зазначає, що вказаний суд безпідставно посилається на позицію потерпілого, згідно якої він не бажає застосування до засудженої обмежувального заходу у виді направлення її для проходження програми для кривдників, оскільки положенням ст. 91-1 КК України не передбачено згоди потерпілого. 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додану до неї копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами через не застосування до засудженої обмежувального заходу у виді направлення її для проходження програми для кривдників, не заслуговують на увагу, виходячи із зазначеного нижче.
Так, згідно ч. 1 ст. 91-1 КК України в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки:      1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників.
Зі змісту цієї норми слідує, що застосування таких заходів належить до дискреційних повноважень суду та не є його обов`язком, що не заперечується у касаційній скарзі.
Обмежувальні заходи, передбачені ст. 91-1 КК України, виступають додатковим механізмом захисту потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством.
Тому обмежувальні заходи до кривдника за вчинення домашнього насильства застосовуються судом, виходячи з інтересів потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством.
Тобто, суд застосовує обмежувальні заходи тільки тоді, коли вважає, що для цього є достатні підстави, при цьому, суд має виходити першочергово з інтересів потерпілого та фактичних обставин кримінального провадження.
Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вирішуючи питання про необхідність застосування до            ОСОБА_4 обмежувальних заходів, передбачених ст. 91-1 КК України, врахував наявність ряду обставин, які пом`якшують покарання засудженій, її публічне вибачення в судовому засіданні, позитивні характеристики за місцем проживання. Також судами взято до уваги, що вона раніше не притягувалася до будь - якої відповідальності за домашнє насильство та потерпілий не має жодних претензій, повністю пробачив дружину та проживає з нею в шлюбі, поведінку винної після вчинення злочину та під час судового провадження, її стан під час судового розгляду справи, з якого вбачається, що вона відчуває сором за вчинене та висловлює щирий жаль.
Крім того, апеляційний суд також врахував, що, згідно матеріалів провадження, жодного випадку вчинення ОСОБА_4 домашнього насильства у минулому не зафіксовано, натомість є відомості щодо неодноразового вчинення таких дій її чоловіком - потерпілим ОСОБА_5 , згідно витягу реєстрації електронних рапортів Дністровського районного відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області. При цьому в судовому засіданні суду першої інстанції потерпілий пояснював, що примирився з винною, пробачив її та не має до неї жодних претензій, наполягав на тому, щоб суворо її не карати.
Водночас апеляційний суд, аналізуючи позицію потерпілого, який пояснював, що примирився з ОСОБА_4 , пробачив її та не має до неї жодних претензій, наполягав на тому, щоб суворо не карати останню, встановив, що він не бажає застосування до ОСОБА_4 обмежувального заходу у виді проходження програми для кривдників, не висловив жодних доводів і у ході судового розгляду як у районному суді, не надсилав відповідне клопотання і в апеляційну інстанцію.
Крім того, з копії ухвали апеляційного суду слідує, що прокурор, ставлячи в апеляційній скарзі питання про застосування щодо ОСОБА_4 обмежувального заходу, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України - направлення для проходження програми для кривдників, не надав жодного доказу, що таке застосування відповідатиме інтересам потерпілого, також відсутні такі відомості і в матеріалах кримінального провадження.
Також з копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції з власної ініціативи не вбачав необхідності у підготовці досудової доповіді згідно норм ч. 5 ст. 314 КПК України. Водночас під час підготовчого судового засідання жодна зі сторін, у тому числі, прокурор, не заявляла клопотання про складання досудової доповіді щодо винної для оцінки ризиків вчинення нею у майбутньому кримінальних правопорушень, пов`язаних, зокрема, з домашнім насильством, що додатково свідчить про відсутність підстав для застосування обмежувальних заходів. При цьому в матеріалах справи відсутні і письмові клопотання з цього приводу.
Крім того, у ході апеляційного розгляду ОСОБА_4 підтвердила факт примирення з потерпілим, повідомила, що вони і надалі проживають однією сім`єю, і у них добрі стосунки. Доповнила, що щиро шкодує про вчинене, завдала тілесне ушкодження потерпілому лише через те, що він, будучи у стані сильного алкогольного сп`яніння, побив її, і вона захищалась.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що  застосування до ОСОБА_4 обмежувального заходу, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, у виді направлення останньої для проходження програми для кривдників, не відповідатиме інтересам потерпілого і у даному випадку є недоцільним, а для запобігання в подальшому вчиненню домашнього насильства достатнім є покарання для винної за ч. 1 ст. 121 КК України без застосування вказаного обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.
За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення.
Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам                     ст. 419 КПК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги прокурора не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд                                     
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 09 липня 2025 року щодо   ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                     ОСОБА_3