ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Кузан Р.І.

17 листопада 2025 року	Львів	Справа № 380/23594/24 пров. № А/857/32439/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
  
головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Служби безпеки України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року   у справі № 380/23594/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
20.11.2024р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Служби безпеки України, у якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність щодо нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 11.03.2019р. по день фактичного розрахунку 30.10.2024р.;
- зобов`язати нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за весь за час затримки розрахунку при звільненні з 11.03.2019 р. по день фактичного розрахунку 30.10.2024р., але не більш як за шість місяців.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2025р. позов задоволено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2025р. скасувати   та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог з урахуванням обґрунтувань, наведених в апеляційній скарзі та з урахуванням правових висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22.
Крім того, не погоджуючись із прийнятим рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, апелянт Служба безпеки України подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2025р. скасувати та прийняти нову постанову, якою в позові відмовити.
  
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарг, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна  скарга  ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга Служби безпеки України не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Службі безпеки України.
11.03.2019р. Наказом Голови Служби безпеки України від №294-ос майора ОСОБА_1 звільнено в запас Служби безпеки України відповідно до п.п.«а» п.61, п.«г» п. 62 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та п. 81-1 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007р. № 1262/2007 із виключенням із списків особового складу, усіх видів забезпечення Служби безпеки України. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.06.2023р. у справі №380/5173/23 позов ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, - задоволено повністю.
Суд визнав протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації-різниці за період 01 березня 2018 року - 11 березня 2019 року включно відповідно до абз.3, 4, 5, 6 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.
Одночасно, суд зобов`язав Службу безпеки України здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року - 11 березня 2019 включно відповідно до абз.3, 4, 5, 6 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
ч.4 ст.78 КАС України чітко визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
На виконання вказаного рішення відповідач Служба безпеки України 30.10.2024р. виплатив ОСОБА_1 грошове забезпечення у розмірі 53907,81 грн., що підтверджується копією банківської виписки.
Оскільки Служба безпеки України протиправно не здійснила повний розрахунок при звільненні, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України, у зв`язку з чим звернувся з цим позовом до суду.
ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
В п.2, п.4 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» видно, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції на час виключення позивача зі списків) передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Із змісту п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008, видно, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Верховний Суд у постанові від 30 квітня 2020 року (справа №805/4458/17-а), дійшов висновків, що ч.1 ст.117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто, істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним. Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом ч.2 ст.117 КЗпП, має право на відшкодування, передбаченого в цій статті, якщо спір буде вирішено на його користь. Якщо ж вимоги працівника задоволено частково, то розмір відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд. В останньому випадку суму заборгованості із заробітної плати, а також суму відшкодування за час затримки її виплати визначає суд, враховуючи, з-поміж іншого, такі чинники для його (відшкодування) визначення, як розмір спірної суми, яка підлягає стягненню, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком, інших обставин, які у кожній конкретній ситуації мають значення для визначення розміру відшкодування.
26.02.2020р. Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 дійшла висновку про те, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 зазначила про те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Для забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів колегія суддів враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.02.2020р. у справі № 821/1083/17, як таку, що ухвалена пізніше і якою змінені існуючі доти підходи до застосування приписів ст.116, ст.117 Кодексу законів про працю України. На такому підході до досягнення зазначеної мети наголосила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 30.01.2019р. у справі № 755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Подібним чином Верховний Суд діяв, приміром, під час розгляду справ №260/1754/23 (постанова від 23.05.2024р.), № 460/10582/21 (постанова від 02.12.2023р.), № 560/11489/22 (постанова від 28.06.2023р.), у яких порушувалося питання про застосування правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04.12.2019р. у справі № 825/742/16 та під час розгляду справи № 420/11416/23 (постанова від 15.02.2024р.), у якій Верховним Судом надавалась оцінка правильності застосування судом апеляційної інстанції приписів ст.117 КЗпПУкраїни з покликанням на висновки Верховного Суду щодо застосування вказаної норми, викладених у постанові від 04.12.2019р. у справі № 825/742/16.
У Рішенні від 15.10.2013р. № 9-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, зокрема, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Конституційний Суд України, дійшов висновків, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.
За текстом цього Рішення, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.
Із матеріалів справи видно, та судовими рішеннями встановлено, що станом на день звільнення ОСОБА_1 повного розрахунку проведено не було. Протиправність такої бездіяльності Служби Безпеки України встановлена Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.06.2023р. у справі №380/5173/23, а тому, згідно   положеннями ч.4 ст.78 КАС України, доказуванню не підлягає. 
Тобто, станом на день виключення ОСОБА_1 із списків та всіх видів забезпечення відповідач не провів з ним розрахунок у повному обсязі.
Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Положенням № 1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, індексації грошового забезпечення чи проіндексованої вихідної допомоги) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.
ч.1 ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
В ст.116 КЗпП України   встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити неоспорювану ним суму.
ст.117 КЗпП України (у редакції Закону   №2352-ІХ, що діє на час звернення позивача до суду) передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція ст.117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.
Варто зауважити, що ст.117 КЗпП України діяла і до цього часу (до змін введених Законом №2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Водночас з 19 липня 2022 року ст.117 КЗпП України діє у чинній її редакції, якою передбачено, що час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в даному випадку   спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього, а саме:
1) період: 12.03.2019р. - 18.07.2022р. - до якого підлягають урахуванню норми ст.117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022р.;
2) період:19.07.2022р. - 29.10.2024р. - до якого підлягають врахуванню норми ст.117 КЗпП України, у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким  законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу  співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.
Верховний Суд у постанові від 06.12.2024р. у справі №440/6856/22 дійшов висновків, що в подібних правовідносинах слід враховувати норми ст.117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022р. із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм ст.117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022р., а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Слід також враховувати приписи чинної редакції ст.117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022р. яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Враховуючи подібність правовідносин у даних справах, суд вважає за можливе застосувати вищенаведену правову позицію Верховного Суду в спірних правовідносинах. 
Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. (далі – Порядок №100), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку №100).
Стосовно розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за період: 12.03.2019р. - 18.07.2022р., колегія суддів зазначає про таке.
Із довідки Фінансово-економічного управління Служби безпеки України від 19.07.2019р. № 21/2/2-879  видно, що грошове забезпечення ОСОБА_1 станом на 11.03.2019р. становить 17 375,09 грн.
Отже, на час зарахування ОСОБА_1 у розпорядження начальника Департаменту Центрального управління СБУ, так і на час звільнення з військової служби грошове забезпечення було незмінним та становить 17 375,09 грн.
Крім того, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від  28.06.2023р., яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного  адміністративного суду від 06.12.2023р. у справі № 380/5179/23, позивачу нараховувано  та виплачено постійні складові грошового забезпечення, які не мають разового  характеру:
- у січні 2019 року -індексація грошового забезпечення у сумі 4 450,87грн.;
- у лютому 2019 року – індексація грошового забезпечення у сумі 4 450,87 грн.
Враховуючи наведене розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два місяці  служби перед звільненням становив 43 647,92 грн. (у січні 2019 року – (17 375,09  грн. + 4 450,87 грн.=21 823,96 грн.), у лютому 2019 року –(17 375,09 грн. + 4 450,87  грн.= 21 823,96 грн).
Період за час затримки розрахунку при звільненні з 12.03.2019р. - 18.07.2022р. (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ), який регулюється редакцією ст.117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, становить 1224  календарних дні.
Кількість календарних днів служби позивача у січні 2019 року та лютому 2019  року становила 59 днів.
Як наслідок, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 739,80 грн. (43 647,92 грн/ 59  календарних дні).
З урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини як розмір недоплаченої суми заробітку, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Згідно довідки про розмір грошового забезпечення станом на 11.03.2019р. (на день звільненні зі служби) розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 склав 17 375,09 грн.
Відповідно до довідки, виданої фінансово-економічним управлінням Служби безпеки України від 06.05.2021р. № 21/2/2-52, позивачу при звільненні з військової служби відповідно до наказу Голови Служби Безпеки України від 11.03.2019 № 294-ОС виплачено:
-одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 111 244, 02 грн; - компенсацію вартості речового майна на суму 30 767,50 грн;- грошову компенсацію за додаткову відпустку, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за час проходження військової служби за 70 невикористаних днів додаткової відпустки за 2015,2016, 2017, 2018 та 2019 роки виплачену у розмірі 39 980,25 грн.
Також, як зазначено у розрахунковому листі за 2019 рік ОСОБА_1 , виплачено на виконання рішення суду 17 984,81 грн.
При цьому, загальний розмір належних при звільненні виплат ОСОБА_1 становить: 111 244, 02 грн. +30 767,50 грн. + 39 980,25 грн. + 17 984,81 грн. + 53 907,81 грн. (індексація грошового забезпечення у справі № 380/5179/23) = 253 884,39 грн.
Таким чином, відсоток, який складає невиплачена при звільненні сума 53 907,81 грн. у співвідношенні до загальної суми (253 884,39 грн) складає 21, 23 %.
Обчислена сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошового забезпечення за період:12.03.2019р. -18.07.2022р. становить 905 515,20 грн. (739,80грн (середньоденне грошове забезпечення)* 1224 дні затримки).
Отже, пропорційний від розміру невиплачених сум розмір середнього заробітку за  час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.03.2019р. - 18.07.2022р. включно у  цьому випадку має становити 192 240,88 грн. ( 905 515,20 * 21,23 %).
Під час визначення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022р. - 29.10.2024р. слід враховувати обмеження періоду стягнення шістьма місяцями, запроваджене ст.117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ), що становить 185 календарних дні (19.07.2022р. - 19.01.2023р.). Тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період складає 136 863,00 грн. (739,80 грн. х 185 календарних дні).
З зазначених сум роботодавець утримує податок з доходів та інші обов`язкові платежів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018р. у справі № 805/1008/16-а.
Враховуючи розгляд правовідносини щодо нарахування та виплати середнього заробітку відповідно до редакції ст.117 КЗпП України до набрання чинності Законом № 2352-ІХ та після, апеляційний суд дійшов висновків, що позовні вимоги необхідно задовольнити шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній  заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі - 329 103,88 грн , в тому числі за період: 12.03.2019р. - 18.07.2022р. в розмірі 192 240,88 грн., та за період: 19.07.2022р. - 19.01.2023р. у розмірі 136 863,00 грн.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Служби безпеки України діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.
Однак, задовольняючи позовні вимоги повністю суд першої інстанції не врахував вимог норм матеріального права щодо застосування до даних правовідносин з врахуванням практики Верховного Суду.
ст.317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегії суддів вважає, що суд першої інстанції допустив помилкове тлумачення   норм матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції слід скасувати, та прийняти нове про задоволення позову з врахуванням практики Верховного Суду.
Керуючись ст.ст.229,308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України суд,-
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Служби безпеки України – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року   у справі № 380/23594/24 - скасувати та прийняти нову постанову.
Позов  задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 11.03.2019р. по день фактичного розрахунку 30.10.2024р.
Зобов`язати Службу безпеки України (1034, м. Київ, вул. Володимирська, 33, код ЄДРПОУ 00034074) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період: з 12.03.2019р. -18.07.2022р. в розмірі - 192 240,88 грн. ( сто дев`яносто дві тисячі двісті сорок гривень вісімдесят вісім копійок), з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника та за період: 19.07.2022р. - 19.01.2023р в розмірі середнього заробітку не більше ніж за шість місяців виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р. №100 у розмірі - 136 863,00 грн. (сто тридцять шість  тисяч вісімсот шістдесят три гривні ) з урахуванням податків, зборів та інших платежів відповідно до вимог чинного законодавства. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4  ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель