справа № 694/1086/25                                        головуючий у суді І інстанції Зотько Т.А.
провадження № 22-ц/824/17868/2025              суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

 
П О С Т А Н О В А
Іменем України
20 листопада 2025 року                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
        
       Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2  на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 09 травня 2025 року про передачу справи на розгляд іншого суду, постановлену під головуванням судді Зотько Т.А., у м. Києві, у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зуєва Наталія Василівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Олефір Олександр Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -    
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2025 року ОСОБА_3 звернувся до Звенигородського районного суду Черкаської області   з позовом  ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зуєва Наталія Василівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Олефір Олександр Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 квітня 2025 року матеріали цивільної справи передано за підсудністю в порядку, встановленому ст. 31 ЦПК України.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року позовну заяву ОСОБА_3 передано для розгляду за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Звенигородського районного суду Черкаської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали та направити справу для продовження розгляду за правилами виключної підсудності до Вишгородського районного суду Київської області.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що спір у даній справі виник з приводу виконання умов попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 - такий спір має розглядатись за місцезнаходженням нерухомого майна (відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України). Таким чином справа № 694/1086/25 має розглядатись Вишгородським районним судом Київської області, оскільки нерухоме майно, з приводу якого укладено попередній договір купівлі-продажу знаходиться у Вишгородському районі Київської області. Натомість, суд першої інстанції, замість того, щоб передати справу за підсудністю до Вишгородського районного суду Київської області, безпідставно повернув справу назад до Звенигородського районного суду Київської області.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про передачу справи на розгляд іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.  
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю до Звенигородського районного суду Черкаської області, суд першої інстанції виходив з того, що  вирішення питання щодо направлення даної справи для розгляду за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Звенигородського районного суду Черкаської області за місцем проживання визначеного позивачем у справі в якості відповідача ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , відповідає вимогам ст.27 ЦПК України та не суперечить вимогам ч. 2 ст. 32 ЦПК України.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Згідно приписів статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Правила підсудності у цивільному судочинстві можуть визначатися лише процесуальним законом.
Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Згідно зі статтею 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.
Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України.
Принцип територіальності реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ.
Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції.
Кожен місцевий чи апеляційний суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення правових конфліктів.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року  в справі № 705/4763/22 зазначено, що правова конструкція «суд, встановлений законом» є структурним елементом права на справедливий суд, закріпленого статтею 6 Конвенції, що передбачає дві умови відповідності цьому критерію: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти в спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом,  у межах своєї компетенції).
Термін «повноважний склад суду» слід сприймати як наявність повноважень суддів щодо здійснення ними своїх професійних обов`язків: компетентністьу розумінні наявності повноважень на розгляд справ у суді відповідно до предмета спору, вирішення справ судом певної інстанції та судом, який має повноваження  на розгляд справ у межах територіальної юрисдикції, визначеної ЦПК України, що забезпечує право на розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Суд, встановлений законом, є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.
Подібні за змістом висновки містяться в постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 536/1267/18, постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 червня 2024 року у справі № 554/7669/21.
За змістом частини 1, 2 статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Предметом позову ОСОБА_3 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 
У параграфі 3 глави 2 розділу ЦПК України сформульовані правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ, зокрема, встановлені вимоги щодо визначення загальної підсудності справ за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача (стаття 27), підсудності справ за вибором позивача (стаття 28), правила виключної підсудності (стаття 30), підсудності справ, у яких однією зі сторін є суд або суддя (стаття 26).
Положеннями статті 27 ЦПК України визначено загальні положення підсудності справ за місцем проживання або місцезнаходження відповідача. Встановлена ст. 27 ЦПК України підсудність має характер загальних правил і стосується усіх цивільних позовів, за винятком тих, на які поширюються інші правила підсудності.
Цивільним процесуальним законодавством, зокрема, ст. 28 ЦПК України передбачено випадки альтернативної підсудності - підсудність справ за вибором позивача.
Стаття 28 ЦПК України містить перелік цивільних справ, в яких встановлена підсудність за вибором позивача. Тобто останньому надається право вибору підсудності залежно від категорії справи або за наявності інших зазначених у законі умов.
Підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних в законі судів. Така процесуальна пільга встановлена законодавцем для позивачів у деяких категоріях справ з метою зробити судовий захист їх суб`єктивних прав більш зручним.
Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).
Так, відповідно до ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.
Не дивлячись на приписи зазначеної норми закону, з матеріалів справи вбачається наявність спору про підсудність, з метою врегулювання якого справа має бути направлена до суду, якому вона підсудна.
Постановляючи ухвалу про передачу справи до Деснянського районного суду міста Києва Звенигородський районний суд Черкаської   виходив з того, що предметом даного позову є визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, отже позов може бути пред`явлений за правилами альтернативної підсудності за місцем його виконання. У позові   ставиться питання про визнання виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за № 20 від 11.04.2025 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зуєвою Наталією Василівною, таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, компетентним та належним судом для розгляду даної справи є Деснянський районний суд міста Києва - офіційне місцезнаходження приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зуєвої Н. В.
З матеріалів справи вбачається, що зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 .
 За таких обставин, підсудність справи вірно визначена позивачем та  Деснянським районним судом м. Києва, а саме -  за місцем проживання  відповідача,  відповідно до вимог   ч. 1 ст. 27 ЦПК України.
Верховний Суд в ухвалі від 02 липня 2018 року у справі № 552/9770/14-ц (провадження № 61-36739 ск18) вказав, що право вибору між судами, яким згідно із загальним правилом підсудності цивільних справ і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві. Якщо позивач при пред`явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.
Отже, правом звернення до суду за альтернативною підсудністю наділений виключно позивач, а не суд першої інстанції, який вважає, що справа могла б бути подана позивачем за правилами такої підсудності.
Іншими словами, якщо позивач не обирав  альтернативної підсудності, право вибору якої йому належить, суд не вправі направляти справу до суду,  в який позивач не звертався.
Предметом позову у справі є визнання виконавчого напису нотаріуса, за яким з позивача стягнуто грошові кошти, таким, що не підлягає виконанню. Зазначене не дає підстав вважати, що спір стосується нерухомого майна. 
За таких обставин застосування виключної підсудності (ст. 30 ЦПК України) у зазначеній справі є неможливим.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
 Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, встановленим законом.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2024 року у справі № 554/7669/21 (провадження № 61-5805сво23) вказано, що: «принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України. Принцип територіальності реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ. Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції. Кожен місцевий чи апеляційний суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення правових конфліктів. 
Порушення судами правил територіальної юрисдикції має наслідком обов`язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд (стаття 378, пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України)».
За таких обставин, Деснянський районний суд міста Києва, встановивши, що місцезнаходження відповідача у справі: Черкаська область м. Звенигородка пров. Панаса Саксаганського, буд. 16, дійшов обґрунтованого висновку, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду та  обґрунтовано передав справу для розгляду до Звенигородського районного суду Черкаської області.
 З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права і фактично зводяться до непогодження із висновком суду першої інстанції та власного помилкового тлумачення норм чинного законодавства.
З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог  п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України  є підставою до залишення апеляційної скарги  без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2   залишити без задовольнити.
Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

 
Судді                                                                                              Фінагеєв В.О.
                                                                                   
          Кашперська Т.Ц.
      
                    Яворський М.А.