КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/14467/2025
Справа № 372/992/22
 
П О С Т А Н О В А 

 
Іменем     України
 
10 вересня 2025 року                                                                                              
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                   Кашперської Т.Ц.,
суддів                                        Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря                 Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Сташків Т.Г. в м. Обухів у справі за позовом ОСОБА_1 до Обухівського водопровідно-каналізаційного підприємства про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації та відшкодування моральної шкоди,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
В квітні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, уточнивши позовні вимоги в червні 2022 року, просив визнати незаконним та скасувати наказ Обухівського водопровідно-каналізаційного підприємства № 60 від 01 квітня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, поновити його на посаді заступника директора з комерційних, юридичних питань та економічної безпеки з 01 квітня 2022 року, стягнути з Обухівського водопровідно-каналізаційного підприємства № 60 на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 60732,32 грн. з обов`язковими платежами, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 13255,71 грн., відшкодування моральної шкоди 5000 грн., допустити рішення суду в частині поновлення на посаді та в частині присудження виплати заробітної плати за один місяць до негайного виконання.
Позов мотивував тим, що згідно з наказом № 52 від 11 травня 2017 року він прийнятий на посаду заступника директора з комерційних, юридичних питань та економічної безпеки Обухівського ВКП.
01 квітня 2022 року відповідно до наказу Обухівського ВКП № 60 він був звільнений з роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Підставою видання вказаного наказу відповідач зазначив особисту заяву позивача від 30 березня 2022 року, що не відповідає обставинам звільнення позивача і домовленості (угоді), визначеній сторонами.
Так, 26 лютого 2022 року в умовах активних бойових дій у Київській області позивач вирішив вивезти свою сім`ю у безпечне місце, повідомивши у телефонному режимі директора Обухівського ВКП ОСОБА_2 , на що отримав згоду. Він вивіз свою родину у село Поляна Свалявського району Закарпатської області, однак у зв`язку з механічними пошкодженнями автомобіля та обмеженим рухом потягів до м. Києва та м. Обухова повернутися для виконання посадових обов`язків не зміг. Про такі обставини він повідомив директора підприємства 09 березня 2022 року і засобами мобільного зв`язку узгодив з ним відпустку на період його відсутності з 01 березня 2022 року до 31 березня 2022 року з поданням відповідної заяви, копію якої у паперовому вигляді директор отримав 10 березня 2022 року. 25 березня 2022 року він прибув до м. Обухова, про що повідомив директора, а 28 березня 2022 року вийшов на роботу і дізнався про відмову у наданні йому відпустки; одночасно директор запропонував подати заяву про звільнення. Надавши 29 березня 2022 року письмові пояснення щодо причин відсутності на робочому місці, він повідомив директора підприємства про бажання продовжувати працювати на своїй посаді.
30 березня 2022 року на засіданні комісії з обліку явок на роботу на період запровадження воєнного стану позивачу оголошено акт щодо порушень трудової дисципліни з вимогою звільнення, на яке позивач не погодився. Сторони дійшли згоди про звільнення позивача з 01 квітня 2022 року за угодою сторін, виплату компенсації за невикористану відпустку та двох посадових окладів, що підтверджується резолюцією директора Обухівського ВКП на заяві позивача про звільнення, проте відповідач такі кошти не виплатив.
Однак з наказом Обухівського ВКП від 01 квітня 2022 року № 60 про звільнення він не погодився, оскільки відповідач не виплатив йому два посадових оклади, у зв`язку з чим вважає вказаний наказ незаконним.
            
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року в позові відмовлено.                                                                                                            
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що п. 1 ч. 1 36 КЗпП України не визначено форму домовленості (угоди сторін) про звільнення за цією підставою припинення трудового договору, однак вільне волевиявлення сторін на укладення і припинення трудового договору слід розглядати у взаємозв`язку з формою його вираження, встановленою у законі. Трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі, а тому угоду про припинення трудового договору також слід укладати в письмовій формі. Наведене вище спростовує висновок суду першої інстанції, що законодавством не передбачено обов`язкового укладання угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України в письмовій формі та відсутнє поняття укладення такої угоди під умовою.
Зазначав, що його заява про звільнення від 30 березня 2022 року є результатом проведених у цей день переговорів з керівником відповідача і досягненням у цьому зв`язку згоди щодо умов припинення трудових відносин між ними. Наведені обставини визнаються учасниками справи, а тому доказуванню не підлягають, однак суд ці обставини у рішенні не відобразив.
Крім того, суд не встановив та не відобразив у рішенні зміст умов волевиявлення ОСОБА_1 щодо звільнення, зазначених у його заяві від 30 березня 2022 року, яка фактично є пропозицією відповідачу про умови припинення трудового договору. Зокрема він пропонував відповідачу звільнити його з роботи з 01 квітня 2022 року з умовою виплати йому грошових коштів у розмірі двох посадових окладів за його звільнення. Відповідач, у разі виявлення, що умови заяви ОСОБА_1 про звільнення не відповідали вимогам чинного законодавства, не був позбавлений права надати мотивовану відповідь за розглядом такої заяви і запропонувати інші підстави для звільнення, а також запропонувати іншу форму угоди про припинення трудового договору, однак належні докази про це в матеріалах справи відсутні.
Вказував, що згідно Національного класифікатора 010:2021 заява працівника є управлінським документом, а відповідно до п. 3 глави 4 розділу ІІІ Правил організації діловодства документи, розглянуті керівництвом підприємства, повертаються з резолюцією щодо їх виконання в службу діловодства, яка здійснює передачу таких документів на виконання. З резолюції керівника відповідача на його заяві про звільнення від 30 березня 2022 року слідує, що відповідач погодився на його звільнення з 01 квітня 2022 року, водночас дана резолюція не містить жодної заборони на виплату грошових коштів у розмірі двох посадових окладів. Невиявлення відповідачем незгоди у виплаті грошових коштів у зв`язку з припиненням трудових відносин працівником визнається виявленням волі відповідача під час розгляду ним пропозиції припинити трудовий договір з 01 квітня 2022 року на умовах грошової компенсації за це у розмірі двох посадових окладів.
Проте відповідач прийняв оспорюваний наказ № 60 від 01 квітня 2022 року про звільнення з вказівкою про те, що трудовим законодавством не передбачена виплата вихідної допомоги при звільненні за угодою сторін, що не узгоджується з діями керівника відповідача під час розгляду заяви про звільнення від 30 березня 2022 року та його резолюцією на ній.
Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 09 вересня 2019 року в справі № 813/4037/16 про те, що сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
Відтак, відповідач порушив прийняту ним пропозицію з умовами угоди про припинення трудового договору, визначеними у заяві про звільнення від 30 березня 2022 року, оскільки сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання ОСОБА_1 про звільнення не означає відсутність угоди про припинення трудового договору, умови якої є обов`язковою умовою звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2019 року в справі № 1340/6082/18 про те, що основною відмінністю між звільненням за угодою сторін та за власним бажанням є те, що перше відбувається за наявності одночасного волевиявлення в обох сторін угоди.
Таким чином, його звільнення відбулось із порушенням закону та його прав, оскільки на час видачі оспорюваного наказу у нього не було волевиявлення бути звільненим за угодою сторін, яка не була виконана відповідачем в частині виплати грошових коштів за його звільнення.
Вказував, що діючи всупереч закону та інтересам ОСОБА_1 (ст. 13 ЦК України) відповідач фактично приховав від нього свій намір не виконувати взяті на себе зобов`язання за досягнутою між ними домовленістю про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, чим фактично ввів його в оману, що відповідно до ст. 230 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.
Зазначав, що у момент видачі оспорюваного наказу про звільнення у ОСОБА_1 не було волевиявлення бути звільненим, отже, наслідком відсутності волі сторін трудового договору на його припинення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України мало бути скасування судом оспорюваного наказу відповідача як незаконного.
Крім того, в ході судового розгляду було встановлено, що заява ОСОБА_1 про надання чергової відпустки з 01 березня по 31 березня 2022 року була залишена відповідачем без розгляду, натомість його неявку на роботу у період з 25 лютого по 25 березня 2022 року відповідач визнав як неявку без поважних причин та без збереження заробітної плати. Однак фактично ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з 28 лютого по 25 березня 2022 року згідно виданої відповідачем довідки від 01 квітня 2022 року № 96, проте суд першої інстанції зазначену довідку відповідача до уваги не взяв, доводів щодо її відхилення у рішенні не навів.
Вказував, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не надав оцінки наказу відповідача від 29 березня 2022 року № 55, яким його було визнано відсутнім на робочому місці з 25 лютого по 25 березня 2022 року без поважних причин та без збереження заробітної плати на підставі протоколу комісії по обліку явок на роботу на період запровадження воєнного стану. Дана комісія була створена на підставі наказу № 46 від 28 лютого 2022 року, у повноваження якої входило на підставі акту вести табель обліку явок працівників на роботу. Проте в протоколі комісії відсутня дата його складання, що унеможливлює встановлення часу складання протоколу та підтверджує доводи позивача, що цей протокол був створений вже після дати звільнення. До того ж визначення причин відсутності на робочому місці та надання їм оцінки не входило до повноважень комісії. Також в протоколі відсутні посилання на акт, який мав бути складений комісією у відповідності до наказу № 46 від 28 лютого 2022 року, акт відсутній і у матеріалах справи. До того ж зазначений наказ від 29 березня 2022 року № 55 не був доведений до відома ОСОБА_1 відповідачем.
За наведених обставин протокол комісії по обліку явок на роботу на період запровадження воєнного стану (без дати), доданий до наказу відповідача від 29 березня 2022 року № 55, не є належним та допустимим доказом на підтвердження обставин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці. Відтак, наказ є нікчемним в силу закону, оскільки зазначені в цьому відомості щодо відсутності на робочому місці не підтверджені жодним документом, здобутим у законний спосіб.
До того ж суд першої інстанції не врахував пояснень ОСОБА_1 від 29 березня 2022 року, згідно яких з 28 лютого 2022 року по 25 березня 2022 року він перебував в евакуації в зв`язку зі збройною агресією рф проти України, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28 лютого 2022 року.
Поза увагою суду залишився факт відсутності наказу відповідача про переведення ОСОБА_1 на дистанційну роботу попри те, що він продовжував виконувати роботу дистанційно. Відповідач володів достатньою інформацією, а тому достеменно знав, що спонукало позивача не перебувати на робочому місці з 28 лютого по 25 березня 2022 року, і відповідач зловживав правом, оскільки у зазначений період і на його прохання оплачувану відпустку не надав.
Всупереч ст. 77, 78, 265 ЦПК України суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні послався на неналежні та недопустимі докази, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про доведеність відповідачем обставин його відсутності на робочому місці в період з 25 лютого по 25 березня 2022 року без поважних причин.
Факт відсутності в матеріалах справи табелю обліку робочого часу за лютий та березень 2022 року, як і акту про відсутність позивача на робочому місці, свідчать про порушення відповідачем законодавства про працю, оскільки за відсутності належних письмових доказів суд першої інстанції не міг дійти висновку про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці і ненарахування відповідачем у зв`язку з цим заробітної плати.
Вказував, що відповідачем при обчисленні середньої заробітної плати для розрахунку компенсації за всі невикористані дні відпустки не були виключені дні неявки з поважних причин на робоче місце з лютому-березні 2022 року без збереження заробітної плати, натомість були виключені виплати, нібито пов`язані з виконанням окремого доручення (одноразового характеру), через що показник середньої заробітної плати становив 641,89 грн., внаслідок чого сума компенсації склала 78952,47 грн., тобто була занижена відповідачем. Оскільки йому не була нарахована заробітна плата за період з 28 лютого 2022 року по 25 березня 2022 року, то відповідач, згідно Порядку № 100, зобов`язаний був виключити цей час із розрахункового періоду, однак відповідач цього не зробив, посилаючись на те, що на час звільнення ОСОБА_1 не існувало абз. 6 п. 2 Порядку № 100.
Крім того, суми заохочувальних виплат (премії) в сумі 11343 грн. підлягали включенню до розрахунку при обчисленні середньої заробітної плати за останні 12 місяців. Відповідач безпідставно виключив із розрахунку обчислення середньої заробітної плати суму 5234,95 грн., яка в грудні 2021 року була нарахована позивачу за вислугу років, та яка входить до структури заробітної плати.  До того ж змістом довідки відповідача від 01 квітня 2022 року № 96 підтверджено, що ОСОБА_1 не перебував на робочому місці з 28 лютого 2022 року по 25 березня 2022 року, а відтак відповідач зобов`язаний був провести нарахування та виплату заробітної плати за 25 лютого 2022 року, яку включити до розрахунку середньої заробітної плати за останні 12 місяців.
Вважав, що за наведених обставин буде справедливим стягнення з відповідача, який до цього часу не припинив правопорушення, завдану йому моральну шкоду в мінімальному розмірі 5000 грн., водночас, він не заперечує проти збільшення розміру моральної шкоди апеляційним судом.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 15 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з тих підстав, що апеляційний суд ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
                                                                                                            
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
 
Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулось з додержанням вимог чинного на час звільнення закону.
 
Апеляційний суд погоджується з даними висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.
 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах із відповідачем Обухівським ВКП на підставі наказу № 52 від 11 травня 2017 року, яким його прийнято на посаду заступника директора з комерційних, юридичних питань та економічної безпеки з 11 травня 2017 року (а. с. 17 т. 1).
Наказом Обухівського ВКП від 25 лютого 2022 року № 29В «Про організацію роботи та оплату праці в період воєнного стану з 24 лютого 2022 року» наказано: виведення працівників для роботи безпосередньо на підприємстві та віддаленому режимі проводити на підставі письмових службових записок керівників підрозділів; оплату праці за відпрацьований час на підприємстві працівникам підрозділів, працюючих в штатному та черговому режимі за фактично відпрацьований час нараховувати: нарахування заробітної плати - згідно штатного розкладу, віддалений режим (дистанційна робота) згідно штатного розкладу, згідно службової записки керівника підрозділу; виплачувати заробітну плату, виходячи з можливості підприємства, але не менше мінімальної заробітної плати. Відпустки надаються: без збереження заробітної плати за заявою працівника - згідно законодавства, щорічна основна відпустка - згідно законодавства; роботодавець має право надавати чи відмовляти працівнику в наданні будь-яких видів відпусток. При відсутності працівників підприємства на робочих місцях - в табелі робочого часу табелювати «НЗ» - відсутність працівника з нез`ясованих причин (на підставі акту неявка за підписом робочої комісії) - нарахування заробітної плати таким працівникам не проводити (а. с. 56 т. 1).
Наказом Обухівського ВКП від 28 лютого 2022 року № 4 на час запровадження воєнного стану в Україні наказано створити комісію по обліку явок на роботу працівників підприємства; комісії на підставі акту доручено вести табель обліку явок працівників на роботу (а. с. 57 т. 1).
На а. с. 61 т. 1 знаходиться копія заяви ОСОБА_1 на ім`я директора Обухівського ВКП без дати, у якій позивач просив надати йому чергову відпустку за раніше відпрацьований час з 01 березня 2022 року по 31 березня 2022 року.
Відповідно до графіку надання відпусток робітникам Обухівського ВКП на 2022 рік, ОСОБА_1 мав йти у щорічну відпустку в червні 2022 року на 17 календарних днів та у грудні 2022 року на 14 календарних днів (а. с. 82 - 83 т. 1).
29 березня 2022 року ОСОБА_1 надав директору Обухівського ВКП пояснення, згідно якого він 26 лютого 2022 року в умовах активних бойових дій прийняв рішення вивезти власну родину в більш безпечне місце. Про своє рішення він особисто повідомив директора Обухівського ВКП в телефонному режимі, на що отримав згоду. 27 лютого 2022 року він прибув власною машиною в с. Поляни Свалявського району Закарпатської області. 28 лютого 2022 року він зареєструвався та став на облік в даному населеному пункті. Під час дороги його машина зазнала ушкоджень, тому повернутись на ній додому у нього не було змоги. У нього була можливість дістатись потягом до м. Київ, однак як виїхати з м. Київ до м. Обухів, він не знав. 06 березня 2022 року він звернувся до директора Обухівського ВКП в телефонному режимі і повідомив про ситуацію. 09 березня 2022 року ОСОБА_1 написав заяву на ім`я  директора Обухівського ВКП з проханням надати чергову відпустку на період його відсутності, яку через електронну пошту направив на підприємство і яка в паперовому вигляді була подана директору Обухівського ВКП. За першої нагоди машиною, яка доставляла гуманітарну допомогу до м. Обухів, він 25 березня 2022 року виїхав в м. Обухів. 26 березня 2022 року він прибув в м. Обухів, про що повідомив  директора Обухівського ВКП телефоном. 28 березня 2022 року він вийшов на роботу та приступив о виконання своїх посадових обов`язків (а. с. 58 т. 1).
Наказом Обухівського ВКП від 29 березня 2022 року № 55, згідно пояснювальної записки заступника директора ОСОБА_1 та протоколів комісії з обліку явок на роботу на період запровадження воєнного стану наказано ОСОБА_1 відсутність на робочому місці з 25 лютого по 25 березня 2022 року вважати як відсутність на робочому місці без поважних причин (без збереження заробітної плати) (а. с. 59 т. 1).
На а. с. 60 т. 1 наявна копія протоколу комісії з обліку явок на роботу на період запровадження воєнного стану без дати, якою, розглянувши пояснювальну записку ОСОБА_1 на предмет відсутності на робочому місці з 25 лютого по 25 березня 2022 року, комісія дійшла висновку з викладених фактів в пояснювальній записці ОСОБА_1 відсутності на робочому місці дні неявок з 25 лютого по 25 березня 2022 року вважати як невихід на роботу без поважних причин (без збереження заробітної плати).
 
30 березня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до директора Обухівського ВКП із заявою, в якій просив звільнити його з займаної посади з 01 квітня 2022 року за згодою сторін, при умові виплати йому двох місячних окладів. Заява містить резолюцію «В наказ, звільнити з 01 квітня 2022 року» (а. с. 19 т. 1).
Наказом Обухівського ВКП від 01 квітня 2022 року № 60 згідно поданої заяви заступника директора з комерційних, юридичних питань та економічної безпеки ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України з 01 квітня 2022 року, бухгалтерії доручено виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 123 календарні дні. Зазначено, що трудовим законодавством, колективним договором та галузевою угодою не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні за угодою сторін.
У нижній частині наказу міститься рукописний напис ОСОБА_1 про те, що з наказом він не погоджується, оскільки в його заяві про звільнення умовою для його звільнення за згодою сторін було передбачено виплату йому двох посадових окладів, ця умова не виконана, тому вважає, що відсутня згода сторін (а. с. 20 т. 1).
На а. с. 21 т. 1 наявна копія довідки Обухівського ВКП від 01 квітня 2022 року № 96 про наявність у ОСОБА_1 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за наступні періоди: з 11 травня 2017 року по 10 травня 2018 року - 15 календарних днів, з 11 травня 2018 року по 10 травня 2019 року - 26 календарних днів, з 11 травня 2019 року по 10 травня 2020 року - 26 календарних днів, з 11 травня 2020 року по 10 травня 2021 року - 31 календарний день, з 11 травня 2021 року по 01 квітня 2022 року - 25 календарних днів (за виключенням днів неявкою на робоче місце з 28 лютого по 25 березня 2022 року - 3 календарних дні).
Згідно довідки Обухівського ВКП від 01 квітня 2022 року № 97 про суму нарахованого доходу і утриманих податків, за період з 01 жовтня 2021 року по 31 березня 2022 року ОСОБА_1 нараховано 133314,10 грн. (а. с. 22 т. 1).
Згідно розрахунку компенсації за невикористану відпустку, проведеного бухгалтером Обухівського ВКП на підставі наказу від 01 квітня 2022 року № 60, середній денний заробіток ОСОБА_1 становить 637,80 грн., що за 123 дні становить 78449,40 грн.
Наказом Обухівського ВКП від 02 червня 2022 року № 25 згідно пояснюючої записки пр. спец. кадр. адміністрування про допущену помилку в табелюванні 24 лютого 2022 року заступника директора ОСОБА_1 та відкоригованого табеля робочого часу за лютий 2022 року, доручено бухгалтерії провести перерахунок заробітної плати за 24 лютого 2022 року ОСОБА_1 згідно табеля робочого часу, провести перерахунок компенсації за невикористану щорічну відпустку ОСОБА_1 (а. с. 146 т. 1).
Згідно пояснювальної записки ОСОБА_3 , провідного спеціаліста кадрового адміністрування, на ім`я директора Обухівського ВКП, ним велося табелювання АЦП (адмін-управління персоналу), в тому числі заступника директора ОСОБА_1 24 лютого 2022 року помилково було протабельовано ОСОБА_1 (НЗ); просив згідно відкорегованого табеля обліку робочого часу донарахувати даний день (24 лютого 2022 року) як робочий день 8 годин (а. с. 147 т. 1).
На а. с. 148 т. 1 знаходиться копія табелю обліку використання робочого часу за лютий 2022 року, у якому протабельовано восьмигодинний робочий день ОСОБА_1 24 лютого 2022 року.
Згідно відомості нарахування коштів № 909 (Заробітна плата на аванси) на карткові рахунки співробітників та платіжного доручення № 1785 від 02 червня 2022 року, на картковий рахунок ОСОБА_1 було перераховано 1572,75 грн. (а. с. 149, 150 т. 1).
 
Згідно розрахункових листків ОСОБА_1 та пояснень Обухівського ВКП у відзиві на позовну заяву, за квітень 2021 року ОСОБА_1 нараховано 17303,59 грн.,
за травень 2021 року - 17398,93 грн.,
за червень 2021 року - 17398,93 грн.,
за липень 2021 року - 17407 грн.,
за серпень 2021 року - 18607 грн., з якої на підставі п. 4 Порядку № 100 для здійснення розрахунку середньої заробітної плати для розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки було знято 300 грн. як виплата, пов`язана з ювілейними та святковими датами (наказ № 175 від 16 серпня 2021 року «Про преміювання»), а також 900 грн. як виплата за виконання окремого доручення (одноразового характеру) (наказ № 203 від 31 серпня 2021 року «Про преміювання»),
за вересень 2021 року - 22628 грн., з якої на підставі п. 4 Порядку № 100 для здійснення розрахунку середньої заробітної плати для розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки було знято 5221,50 грн. як виплата за виконання окремого доручення (одноразового характеру) (наказ № 236 від 30 вересня 2021 року «Про преміювання»),
за жовтень 2021 року - 17707 грн., з яких 300 грн. було знято як виплата, пов`язана з ювілейними та святковими датами (наказ № 249 від 12 жовтня 2021 року «Про матеріальне заохочення»),
за листопад 2021 року - 22714,14 грн., з яких було знято 5221,50 грн. як виплата за виконання окремого доручення (одноразового характеру) (наказ № 291 від 30 листопада 2021 року «Про преміювання»),
за грудень 2021 року - 33613,37 грн., з яких було знято 500 грн. як матеріальну допомогу на оздоровлення (записка № 147 про надання відпустки від 30 листопада 2021 року, розрахунок оплати відпустки позивача); а також 5234,95 грн. як одноразова виплата за довголітню трудову діяльність;
за січень 2022 року - 29013,15 грн.,
за лютий 2022 року - 24961,18 грн., з яких було знято 300 грн. як виплата, пов`язана з ювілейними та святковими датами (наказ № 32 від 14 лютого 2022 року «Про матеріальне заохочення працівників підприємства»),
за березень 2022 року - 5305,26 грн.
Усього нараховано 244057,55 грн., з яких для розрахунку середньої заробітної плати для розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки було враховано 225780,10 грн. (а. с. 39, 64 - 66 т. 1).
Згідно наказу Обухівського ВКП від 31 серпня 2021 року № 203 в зв`язку з проведенням працівниками абонентного відділу впродовж серпня заміни лічильників в кількості 72 шт. на суму 14760 грн., за проведену роботу з метою стимулювання працівників абонентного відділу премійовано за серпень 2021 року працівників згідно переліку, в тому числі ОСОБА_1 в розмірі 900 грн. (а. с. 70 т. 1).
Згідно наказу Обухівського ВКП від 30 вересня 2021 року № 236 в зв`язку з проведеною роботою по процедурі тендерної закупівлі електроенергії з ТОВ «Екотехноінвест», утримання ціни на електроенергію та отримання економії коштів, виплачено премію у вересні 2021 року в розмірі 50 % посадового окладу працівникам згідно переліку, в тому числі ОСОБА_1 (а. с. 71 т. 1).
Згідно наказу Обухівського ВКП від 30 листопада 2021 року № 298 на підставі службової записки - клопотання заступника директора ОСОБА_1 про отримання економії коштів на суму 772527 грн., внаслідок утримання ціни на електроенергію впродовж жовтня-листопада по договору, укладеного з ТОВ «ЕПК Поділля», за проведену роботу, що дала можливість економії коштів підприємства, премійовано за листопад 2021 року в розмірі 50 % посадового окладу, працівників згідно переліку, в тому числі ОСОБА_1 (а. с. 75 т. 1).
Згідно розрахунку оплати відпустки ОСОБА_1 згідно записки № 147 від 30 листопада 2021 року за період з 06 грудня 2021 року по 10 грудня 2021 року, згідно колективного договору встановлено доплату за вислугу років в розмірі 10 % середньомісячного заробітку за кожний відпрацьований рік на КП «Обухівводоканал», нараховано за вислугу років 5234,95 грн. (а. с. 80 т. 1).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України).
 
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17 січня 2025 року у справі № 522/2588/23 (провадження № 61-5658св24), згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.
 
Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
 
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17 січня 2025 року у справі № 522/2588/23 (провадження № 61-5658св24) пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
 
Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.
 
Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору (правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 17 січня 2025 року у справі № 522/2588/23, провадження № 61-5658св24).
 
Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі, а тому угоду про припинення трудового договору також слід укладати в письмовій формі.
 
Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін (див. постанови Верховного Суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19), від 22 грудня 2020 року у справі № 183/7159/18 (провадження №61-9167св20), від 26 грудня 2024 року у справі № 588/2098/23 (провадження № 61-11302св24), від 17 січня 2025 року у справі № 522/2588/23 (провадження № 61-5658св24), від 19 лютого 2025 року у справі № 587/1641/21 (провадження № 61-7192св24) та інші).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року справі № 334/5735/19 (провадження №  61-1164св22)) зазначено, що «Відповідно до пункту першого частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Перебуваючи з відповідачем у трудових відносинах, ОСОБА_1 написав заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін, на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 07 червня 2019 року, яку він особисто подав відповідачу, а останній погодився з припиненням трудового договору. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів у розумінні статей 76-78 ЦПК України на підтвердження вчинення на нього тиску відповідачем під час написання заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін. Сукупність вищевказаних фактів свідчить про домовленість між роботодавцем та працівником про звільнення на підставі угоди сторін, тому звільнення позивача було правомірним. Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач правильно звільнений на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, суд встановив факт законності такого звільнення, а тому відсутні правові підстави для його поновлення на роботі».
 
Встановивши, що позивачем було подано відповідачу заяву від 30 березня 2022 року про звільнення його з роботи за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України із зазначенням конкретної дати звільнення, внаслідок чого відповідачем було видано наказ від 01 квітня 2022 року № 60 про звільнення позивача з роботи за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за раніше домовленою датою звільнення, тобто існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою та волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, при цьому позивач не заявляв про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що звільнення позивача відбулось з додержанням норм КЗпП України, отже позовна вимога про визнання незаконним наказу про звільнення є безпідставною та задоволенню не підлягає, як і похідні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17 січня 2025 року у справі № 522/2588/23 (провадження № 61-5658св24) сама по собі компенсаційна виплата, а тим більше її розмір, не може бути передумовою звільнення за угодою сторін.
 
За даних обставин, враховуючи наведені правові висновки Верховного Суду, нездійснення відповідачем компенсаційної виплати позивачу в розмірі двох посадових окладів не має наслідком незаконність припинення трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України за угодою сторін та, відповідно, поновлення на роботі.
 
Апеляційний суд також враховує, що вимог про стягнення з відповідача компенсаційної виплати в розмірі двох посадових окладів позивачем заявлено не було, а отже, ОСОБА_1 не вважав порушення своїх прав пов`язаними з невиплатою відповідачем цих сум.
 
Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані і такі, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги:
що суд не встановив та не відобразив у рішенні зміст умов волевиявлення ОСОБА_1 щодо звільнення, зазначених у його заяві від 30 березня 2022 року, яка фактично є пропозицією відповідачу про умови припинення трудового договору, а саме, що він пропонував відповідачу звільнити його з роботи з 01 квітня 2022 року з умовою виплати йому грошових коштів у розмірі двох посадових окладів за його звільнення; 
що невиявлення відповідачем незгоди у виплаті грошових коштів у зв`язку з припиненням трудових відносин працівником визнається виявленням волі відповідача під час розгляду ним пропозиції припинити трудовий договір з 01 квітня 2022 року на умовах грошової компенсації за це у розмірі двох посадових окладів;
що відповідач прийняв оспорюваний наказ № 60 від 01 квітня 2022 року про звільнення з вказівкою про те, що трудовим законодавством не передбачена виплата вихідної допомоги при звільненні за угодою сторін, що не узгоджується з діями керівника відповідача під час розгляду заяви про звільнення від 30 березня 2022 року та його резолюцією на ній;
що відповідач порушив прийняту ним пропозицію з умовами угоди про припинення трудового договору, визначеними у заяві про звільнення від 30 березня 2022 року;
що діючи всупереч закону та інтересам ОСОБА_1 (ст. 13 ЦК України) відповідач фактично приховав від нього свій намір не виконувати взяті на себе зобов`язання за досягнутою між ними домовленістю про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, чим фактично ввів його в оману, що відповідно до ст. 230 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.
Апеляційний суд також звертає увагу на безпідставність доводів ОСОБА_1 в частині введення його в оману відповідачем, позаяк такі доводи не були предметом дослідження та оцінки суду першої інстанції, на дані обставини позивач не посилався у позовній заяві та вперше заявив про тих у апеляційній скарзі. 
 
Доводи апеляційної скарги, що у момент видачі оспорюваного наказу про звільнення у ОСОБА_1 не було волевиявлення бути звільненим, отже, наслідком відсутності волі сторін трудового договору на його припинення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України мало бути скасування судом оспорюваного наказу відповідача як незаконного, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, з огляду на те, що як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач не заявляв про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.
Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2019 року в справі № 1340/6082/18 про те, що основною відмінністю між звільненням за угодою сторін та за власним бажанням є те, що перше відбувається за наявності одночасного волевиявлення в обох сторін угоди відхиляється апеляційним судом, позаяк рішення суду першої інстанції наведеним правовим висновкам Верховного Суду не суперечить.
 
Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
 
Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 100), обчислення  середньої  заробітної  плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують  місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.      Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю  найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи  з  виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо  працівника  прийнято  (оформлено) на роботу не з першого  числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим  днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. 
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому  відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня   заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. 
Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.
 
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. 
Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
 
Згідно п. 3, 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору,  крім визначених у пункті 4 цього Порядку. 
При обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: а) виплати за виконання  окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх  працівників,  а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам,  які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку,   матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні   виплати   на   відрядження  і  переведення (добові,  оплата за проїзд,  витрати на наймання житла,  підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г)  премії  за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, за винаходи та  раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту  чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення    відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих  потужностей  та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що  виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; е) пенсії, державна  допомога, соціальні та компенсаційні виплати; є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; и) виплати, пов`язані з святковими та ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; і) вартість  безплатно  наданих деяким категоріям працівників комунальних  послуг, житла, палива та сума коштів   на їх відшкодування; ї) заробітна плата на роботі  за  сумісництвом (за винятком працівників,   для яких включення її до середнього  заробітку передбачено чинним законодавством); й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані  за  акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати; м) заробітна плата, яка нарахована за час роботи у виборчих комісіях, комісіях всеукраїнського референдуму; н) винагороди державним виконавцям; о) грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків. 
 
Судом першої інстанції встановлено, що станом на 01 квітня 2022 року відповідачем нараховано та виплачено позивачу компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 78 449,40 грн., а також у зв`язку з виявленою технічною помилкою 02 червня 2022 року позивачу було доплачено 503,07 грн. компенсації за один робочий день - 24 лютого 2022 року, всього 78 952,47 грн. 
 
Посилання ОСОБА_1 на довідку Обухівського ВКП від 01 квітня 2022 року № 96 як доказ того, що фактично ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з 28 лютого по 25 березня 2022 року, а не з 25 лютого 2022 року, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки зазначена довідка Обухівського ВКП від 01 квітня 2022 року № 96 складена виключно з метою обрахування календарних днів невикористаної щорічної відпустки ОСОБА_1 (а. с. 21 т. 1), при цьому в подальшому, виявивши допущену помилку в табелюванні 24 лютого 2022 року заступника директора ОСОБА_1, відповідачем доручено бухгалтерії провести перерахунок заробітної плати за 24 лютого 2022 року ОСОБА_1 згідно табеля робочого часу, та провести перерахунок компенсації за невикористану щорічну відпустку ОСОБА_1 на підставі наказу Обухівського ВКП від 02 червня 2022 року № 25 (а. с. 146 т. 1).
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд також відхиляє необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що змістом довідки Обухівського ВКП від 01 квітня 2022 року № 96 підтверджено, що ОСОБА_1 не перебував на робочому місці з 28 лютого по 25 березня 2022 року, а відтак відповідач зобов`язаний був провести нарахування та виплату заробітної плати з 25 лютого 2022 року, яку включити до розрахунку середньої заробітної плати за 12 місяців.
 
Доводи апеляційної скарги, що період неявки ОСОБА_1 на роботу за даними відповідача не узгоджується між собою, і судом не встановлено за допомогою належних доказів період, протягом якого позивач не перебував на робочому місці, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки період відсутності ОСОБА_1 на робочому місці встановлено наказом Обухівського ВКП від 29 березня 2022 року № 55, а саме згідно пояснювальної записки заступника директора ОСОБА_1 та протоколів комісії з обліку явок на роботу на період запровадження воєнного стану наказано ОСОБА_1 відсутність на робочому місці з 25 лютого по 25 березня 2022 року вважати як відсутність на робочому місці без поважних причин (без збереження заробітної плати) (а. с. 59 т. 1).
 
Посилання позивача в апеляційній скарзі, що наказ Обухівського ВКП від 29 березня 2022 року № 55 є нікчемним, оскільки зазначені в ньому відомості щодо відсутності ОСОБА_1 на робочому місці не підтверджені жодним документом, здобутим у законний спосіб, та оскільки він не був доведений до відома ОСОБА_1 під розписку, відхиляються апеляційним судом як неспроможні, позаяк наказ Обухівського ВКП від 29 березня 2022 року № 55, копія якого наявна в матеріалах справи, має необхідні реквізити розпорядчого документу, у ньому зазначена назва юридичної особи, дата і місце видачі, наказ підписаний директором Обухівського ВКП, і позивачем не оскаржений.  
 
Крім того, обставини відсутності ОСОБА_1 на робочому місці саме з 25 лютого 2022 року підтверджуються наданим відповідачем табелем розрахунку використання робочого часу ОСОБА_1 за лютий 2022 року, у якому протабельовано 1 робочий день 24 лютого 2022 року (а. с. 148 т. 1), в зв`язку з чим апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги про відсутність такого табелю в матеріалах справи.
 
Апеляційний суд враховує, що дата виходу ОСОБА_1 на роботу в понеділок 28 березня 2022 року не заперечується обома сторонами, в зв`язку з чим відхиляє як такі, що не впливають на законність судового рішення, аргументи позивача в апеляційній скарзі про відсутність в матеріалах справи табелю розрахунку використання робочого часу ОСОБА_1 за березень 2022 року, в зв`язку з чим, на думку позивача, суд першої інстанції не міг дійти висновку про його відсутність на робочому місці і ненарахування відповідачем в зв`язку з цим заробітної плати.
Посилання ОСОБА_1 на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі № 459/2618/17 про те, що причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунені самим працівником, доводи позивача про те, що поза увагою суду залишився факт відсутності наказу відповідача про переведення його на дистанційну роботу, в той час як відповідач, зловживаючи правом, у зазначений період і на його прохання не надав оплачувану відпустку і не запропонував перейти на дистанційну роботу, відхиляються апеляційним судом, позаяк причини відсутності позивача на робочому місці не є підставами даного позову, якими, згідно доводів позивача, є саме невиконання відповідачем умови звільнення позивача за згодою сторін у вигляді виплати двох місячних окладів, в зв`язку з чим він вважав звільнення незаконним.
 
Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги про необхідністю виключення з розрахункового періоду час, за який йому не було нараховано заробітну плату з 28 лютого по 25 березня 2022 року, з посиланням на абз. 6 п. 2 Порядку № 100, враховуючи, що даними положеннями Порядку № 100 передбачено виключення з розрахункового періоду часу,  протягом  якого  працівник  згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково. 
Так, згідно наказу Обухівського ВКП від 29 березня 2022 року № 55, ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з 25 лютого по 25 березня 2022 року без поважних причин (без збереження заробітної плати), а тому даний період не можна вважати часом, протягом якого ОСОБА_1 не працював згідно із законодавством.
 
Доводи апеляційної скарги, що суми заохочувальних виплат (премії) в сумі 11343 грн. підлягали включенню до розрахунку при обчисленні середньої заробітної плати за останні 12 місяців, і що відповідач безпідставно виключив із розрахунку обчислення середньої заробітної плати суму 5234,95 грн., яка в грудні 2021 року була нарахована позивачу за вислугу років, та яка входить до структури заробітної плати, відхиляються апеляційним судом, оскільки з матеріалів справи вбачається, що такі виплати, здійснені на підставі відповідних наказів відповідача, є виплатами за виконання окремого доручення (одноразового характеру) та одноразовою виплатою за довголітню трудову діяльність, а тому до структури заробітної плати не включаються, отже зазначені суми нарахованої заробітної плати не враховані Обухівським ВКП при здійсненні компенсації за невикористані дні відпустки правомірно.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, не спростованими доводами апеляційної скарги, що звільнення позивача та виплата йому компенсації за невикористані дні відпустки відбулось з додержанням вимог закону.  
 
Таким чином, заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення ОСОБА_1 на роботі, в зв`язку з чим судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні, а доводи апеляційної скарги щодо заподіяння моральної шкоди в зв`язку з непроведенням повного розрахунку є безпідставними та відхиляються апеляційним судом.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.
 
Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні,  питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду в позові відмовлено, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 11 вересня 2025 року.
 
Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.