Справа № 461/7374/24                                Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф. 
Провадження № 22-ц/811/2010/25                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       12 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Підлужного В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 – адвоката Григоренка Андрія Олександровича на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 19 травня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1  про розстрочення виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2024 року винесеного у справі №461/7374/24 за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, -

                                ВСТАНОВИВ:

       18 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про розстрочення виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2024 року винесеного у справі №461/7374/24 за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором. 
В обґрунтування поданої заяви покликався на те, що 11 грудня 2024 року Галицьким районним судом міста Львова було винесено рішення у справі №461/7374/24 за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 104006,94 грн., у якому вирішив: Позов Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, - задовольнити повністю. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 104006,94 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» судовий збір у розмірі 3 028 грн. Вказана сума є значною для відповідача у зв`язку із скрутним матеріальним становищем та тим, що він нещодавно звільнився з роботи, враховуючи загальновідому ситуацію у нашій країні та те, що на його утриманні перебуває малолітня дитина, а також мати, що має статус особи з інвалідністю другої групи.
       Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19 травня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2024 року винесеного у справі №461/7374/24 за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором відмовлено.
       Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_1 – адвокат Григоренко Андрій Олександрович, подавши апеляційну скаргу.
       Вважає ухвалу суду першої інстанції такою, що порушує права відповідача та законні інтереси його, а також членів його сім`ї, винесеною без належного та всебічного врахування обставин справи, а також норм процесуального та матеріального права.
       Станом на дату подання заяви про розстрочення апелянт не має офіційного працевлаштування та постійного джерела доходу, Відсутність офіційного працевлаштування є об`єктивною обставиною, викликаною необхідністю догляду за малолітньою дитиною та хворою матір`ю. 
       На утриманні апелянта перебуває малолітня дитина, що підтверджується свідоцтвом про народження, та потребує його уваги, догляду і матеріальної підтримки. 
       Також зазначає, що здійснює догляд за матір`ю, яка має інвалідність II групи, що підтверджується посвідченням особи з інвалідністю. Матір потребує постійної допомоги, що унеможливлює його повноцінне працевлаштування та суттєво обтяжує його матеріальне становище.
       Подання заяви про розстрочення було спрямовано на забезпечення реального виконання рішення без завдання непоправної шкоди утриманцям Апелянта, оскільки у даному випадку їх права суттєво обмежуватимуться, як і права Апелянта.
       Просить скасувати ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 19 травня 2025 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про розстрочення виконання
рішення Галицького районного суду міста Львова від 11.12.2024 р.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
       З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
       Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.
       Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
       Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
       Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
       Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
       Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
       Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
       Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
       Відповідно до ч.5 ст. 268 ЦПК України  датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.        
       Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
       Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявником не надано суду належних доказів виникнення виключних обставин у розумінні ст. 435 ЦПК України, які б давали підстави для розстрочки виконання рішення суду. 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
       Встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2024 року позов Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, задоволено повністю. 
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 104006,94 грн. 
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» судовий збір у розмірі 3028,00 грн. 
       Постановою Львівського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Григренка А.О. залишено без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2024 року залишено без змін.
       Згідно з ст. 129 - 1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з ч. 2ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
       Аналогічні положення закріплені в статті 18 ЦПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
       Відповідно до ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.
       Згідно ч.ч.1, 3, 4 ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
       Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
       Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
       Розстрочка - спосіб виконання зобов`язання, при якому виконання проводиться не одночасно і в повному обсязі, а частинами і в строки, встановлені наперед.
       Закон пов`язує можливість відстрочки та розстрочки виконання рішення лише з об`єктивними, тобто такими, що не залежать від волі боржника, обставинами, які носять винятковий характер і утруднюють виконання рішення суду у строк чи у встановлений судом спосіб.
       Таким чином, розстрочка виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим.
       В той же час, згідно з ч.5 ст.435 ЦПК України розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
       Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 10постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).
       Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25.09.2015 року № 8 встановлено, що судам при вирішенні питання про розстрочку виконання рішення суду слід враховувати те, що розстрочкою виконання рішення є встановлення періоду, протягом якого рішення суду виконається частинами з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частини мають визначатись судом. Це стосується виконанням рішення суду щодо предметів, які діляться (грошей, майна тощо). Суди, задовольняючи заяви про розстрочку та відстрочку виконання рішень, не враховують що матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для невиконання судових рішень, які набрали законної сили, та не є обставиною, що утруднює виконання рішень суду.
       Водночас відстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. Саме розстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа зобов`язань залишається незмінною. Натомість таке розстрочення або відстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом. Така правова позиція сформована Великою Палатою ВС у постанові від 04 06.2019 року у справі №916/190/18.
       Відповідно до положень ч. 1ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       В обґрунтування заяви про розстрочку виконання рішення суду, заявник посилається на скрутне матеріальне становище, те, що він нещодавно звільнився з роботи, враховуючи загальновідому ситуацію у нашій країні та те, що на його утриманні перебуває малолітня дитина, а також мати, що має статус особи з інвалідністю другої групи.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані обставини не є поважними, та заявником не надано належних доказів виникнення виключних обставин у розумінні ст. 435 ЦПК України.
       Як вбачається з матеріалів справи, заявник звільнився з роботи за власним бажанням в березні 2025 року, вже після винесення судом першої інстанції рішення. Доказів що він перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною матеріали справи не містять, як і не містять доказів того, що ним здійснюється догляд за матір`ю. З довідки про встановлення інвалідності ОСОБА_2 не вбачається, що така потребує постійного стороннього догляду. 
       Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та є голослівними, оскільки не підкріплені належними та допустимими доказами.
       Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Григоренка Андрія Олександровича – залишити без задоволення.
Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 19 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 12 листопада 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

                                                                Шеремета Н.О.