ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 746/557/24
провадження № 51-2162 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                               ОСОБА_1 ,
суддів                                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання     ОСОБА_4 ,
прокурора                                   ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
захисника                                   ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12024270330000880, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Прилуки Чернігівської області, в силу ст. 89 КК України не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Срібнянського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2025 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років 6 місяців.
Початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання, тобто з 30 серпня 2024 року.
Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 30 серпня 2024 року, близько 11 год, знаходячись у будинку АДРЕСА_2 , під час словесної сварки із ОСОБА_8 , яка виникла при вживанні ними алкогольних напоїв, на ґрунті існуючих особистих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, з метою умисного протиправного заподіяння смерті останньому, взяв до рук сокиру з рукояткою довжиною близько 50 см та, тримаючи її двома руками, у той час коли ОСОБА_8 сидів на дерев`яній лавці, завдав йому лезом сокири три удари в область голови. У цей час, намагаючись захиститись від нападу та завадити ОСОБА_7 продовжити наносити йому тілесні ушкодження, ОСОБА_8 підняв до гори праву руку, тим самим прикривши життєво важливий орган - голову, однак незважаючи на це ОСОБА_7 завдав потерпілому лезом сокири ще один удар в область руки. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_8 впав на лівий бік на підлогу кімнати, після чого ОСОБА_7 , маючи намір довести до кінця свій злочинний умисел спрямований на позбавлення його життя, наніс лезом сокири ще п`ять ударів в область голови, шиї та грудної клітки потерпілого, чим спричинив ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, які перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням його смерті на місці події.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що апеляційний суд не вирішив клопотання захисника, викладені ним у апеляційній скарзі, а саме щодо витребування висновку молекулярно-генетичної експертизи та допиту судово-медичних експертів для роз`яснення наданих ними висновків та перевірки їх достовірності. Крім цього, при ухваленні рішення, вказаний суд вдався до припущень, які об`єктивними даними не підтверджуються, та відсутні мотиви неврахування доказів, наданих стороною захисту. Також, оскаржувана ухвала містить суперечливі висновки, де з одного боку суд вказує, що не заперечує можливості активних дій з боку потерпілого щодо обвинуваченого, тоді як надалі зазначено, що доводи сторони захисту, що у ОСОБА_7 були підстави побоюватися за власне життя, оскільки потерпілий першим схопив сокиру та замахнувся на нього, будь-якими даними не підтверджені. 
Вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив доводи сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого, оскільки стороною обвинувачення не спростовано належними та допустимими доказами, що ОСОБА_7 здійснив умисне вбивство потерпілого при перевищенні меж необхідної оборони, і що він в обстановці, що склалася, керувався у першу чергу наміром захистити своє життя. Значна кількість нанесених ОСОБА_8 ударів є свідченням перевищення меж необхідної оборони. 
Крім цього, вказаний суд неправильно застосував положення ч. 2 ст. 36 КК України, оскільки в оскаржуваній ухвалі зазначив, що стороною захисту не доведено, що обвинувачений, відчуваючи загрозу за своє життя (зі слів останнього), не міг іншим чином зупинити протиправні дії ОСОБА_8 , а також не мав можливості вирішити конфліктну ситуацію, в тому числі шляхом залишення місця події, тобто фактично заперечив гарантоване ст. 27 Конституції України право особи захищати своє життя і здоров`я від протиправних посягань. 
На думку сторони захисту, поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося недотримання місцевим судом загальних засад призначення покарання та принципу його індивідуалізації, оскільки засуджений як під час досудового розслідування, так і в судовому засіданні визнав себе винуватим у заподіянні смерті потерпілому, висловлював жаль та каяття з приводу наслідків своїх дій, однак такі обставини не враховані як такі, що пом`якшують покарання. Зазначає, що події відбулися у будинку засудженого, куди ОСОБА_8 прийшов виключно по своїй ініціативі і в стані сп`яніння та почав вчиняти протиправні дії, з чим фактично погодилася і колегія суддів апеляційного суду. При цьому, ОСОБА_7 раніше не судимий, на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується посередньо, згубних звичок не має, тому призначене покарання є несправедливим через суворість.   
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник  ОСОБА_6 касаційну скаргу підтримав.
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просив ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Приписами ч. 1 ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених 
у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК України.
Статтею 412 КПК Українипередбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які  перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, і вона повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК України.
Згідно з положеннями ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Здійснюючи апеляційний перегляд, суд зобов`язаний проаналізувати і зіставити з наявними у провадженні даними всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. У разі залишення поданої скарги без задоволення суд повинен переконливо аргументувати свою позицію, адже справедливість судового рішення не має викликати сумнів. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 цього Кодексу завданнями та загальними засадами кримінального провадження.
До того ж суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України. Водночас, у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Натомість, переглядаючи вирок щодо ОСОБА_7 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції зазначених вимог закону не дотримався.  
Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник, зокрема, вказував про відсутність доказів того, що ОСОБА_7 мав намір позбавити життя потерпілого. Зазначав, що саме ОСОБА_8 , взявши до рук сокиру, замахнувся нею на обвинуваченого, який, реагуючи на такі дії, почав забирати сокиру. У процесі боротьби та дій потерпілого, обвинувачений отримав рубану рану ноги. Коли ОСОБА_7 відібрав сокиру, потерпілий не заспокоївся та знову намагався її забрати. Побоюючись за своє життя та перебуваючи у емоційному стані, обвинувачений наніс сокирою, як йому здалося, кілька ударів у голову ОСОБА_8 . Також посилався на неповноту судового розгляду, оскільки сторона обвинувачення заперечувала, що потерпілий брав до рук сокиру, однак жодних доказів цьому надано не було. При цьому просив витребувати для дослідження висновок молекулярно-генетичної експертизи, яка була призначена під час досудового розслідування, а також викликати для допиту в апеляційному суді судово-медичних експертів, які проводили експертизи щодо потерпілого та обвинуваченого. 
Однак, Чернігівський апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою сторони захисту на вирок місцевого суду, зазначеним фактам належної оцінки не надав та не спростував доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в цій частині.
Згідно з ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).  
Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема, щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
Спростовуючи доводи апеляційної скарги сторони захисту, суд зазначив, що згідно з матеріалами кримінального провадження, між обвинуваченим та ОСОБА_8 у ході спільного вживання спиртних напоїв виникла сварка, під час якої не виключено можливості активних дій з боку потерпілого щодо обвинуваченого. При цьому вказано, що ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи власні дії та можливість настання тяжких наслідків, наніс лезом сокири 9 ударів потерпілому, внаслідок чого останній від отриманих тяжких тілесних ушкоджень помер.
Також суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що встановлені у судовому засіданні фактичні обставини справи свідчать про те, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди обвинуваченому, які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у нанесенні ОСОБА_8 лезом сокири такої кількості ударів у життєво важливі органи, зокрема, голову, шию та грудну клітину.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає слушними доводи касаційної скарги про суперечливість висновків апеляційного суду, який спершу зазначив щодо не виключення можливості активних дій з боку потерпілого відносно обвинуваченого, тоді як у подальшому вказав, що доводи захисника про наявність в обвинуваченого підстав побоюватися за власне життя, оскільки потерпілий першим схопив сокиру та замахнувся на ОСОБА_7 , будь-якими даними не підтверджено. 
Відповідно до положень ч. 2 ст. 36 КК України кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади, тому висновки апеляційного суду, що стороною захисту не доведено, що обвинувачений, відчуваючи загрозу за своє життя (зі слів останнього), не міг іншим чином зупинити протиправні дії ОСОБА_8 , а також не мав можливості вирішити конфліктну ситуацію, в тому числі шляхом залишення місця події, прямо протирічать вказаній нормі матеріального права щодо права особи на активну оборону від суспільно небезпечного посягання.
Також, Верховний Суд зазначає, що застосування для захисту засобів, що не відповідають обстановці посягання, не спростовує перебування особи у стані оборони. Згідно приписів ст. 36 КК України, використання при обороні засобів, які явно не відповідають обстановці посягання, виключає звільнення особи від відповідальності, однак не свідчить про відсутність стану оборони від посягання, та дає підстави для притягнення особи до відповідальності за перевищення її меж у випадках, передбачених ч. 3 ст. 36 КК України.
Крім цього, як слідує з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування постановою старшого слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи СВ Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області від 04 вересня 2024 року було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу (т. 1 а. п. 217-220), яка не досліджувалась в місцевому суді, оскільки  проведена не була.
Колегія суддів вважає, що оскільки суд апеляційної інстанції виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, вказаним судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання захисника про витребування та дослідження під час апеляційного розгляду висновку вказаної вище судової молекулярно-генетичної експертизи.
Таким чином, допущені судом апеляційної інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними (ч. 1 ст. 412 КПК України), оскільки перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для скасування такого рішення з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
При новому розгляді апеляційному суду необхідно врахувати наведене, надати належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника та відповідно до вимог статей 370, 419 КПК України ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.
Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, з метою запобігання ризику, передбаченому ст. 177 КПК України, а саме переховування від суду, та забезпечення можливості проведення нового розгляду судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне обрати йому запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обвинуваченому ОСОБА_7 обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 22 листопада 2025 року включно.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                               ОСОБА_3