Справа № 344/18260/24 
Провадження № 22-ц/4808/1037/25 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів – Баркова В.М., Максюти І.О.
за участю секретаря – Гудяк Х.М.
учасники справи
позивач - ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року, ухвалене судом у складі судді Домбровської Г.В., 
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.
Позовна заява обґрунтована тим, що сторони з 2021 року перебувають у шлюбі, у якому у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач припинив у добровільному порядку надавати допомогу на утримання дитини, хоча є матеріально забезпеченим, працевлаштований та має у власності рухоме та нерухоме майно.
Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини від усіх доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

30 жовтня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, в обґрунтування якої зазначив, що на даний час перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 в якому у них народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Шлюбні відносини між сторонами припинено, вони проживають окремо, позивач весь час сплачує кошти відповідачці за зустрічним позовом у розмірі близько 15 000 - 20 000 грн щомісяця, забезпечує продуктами харчування, несе витрати на оренду квартири, в якій проживала дружина з дитиною, утримує дитину шляхом самостійного придбання необхідних відповідно віку дитини речей, іграшок, дитячого обладнання, на медичні послуги та будь-які інші необхідні речі.
Зазначив, що 23 жовтня 2024 року ОСОБА_1 поїхала, з її слів, у місто Київ і станом на дату подання зустрічного позову не повернулася. З вказаного часу він опікується дитиною самостійно, за допомоги бабусі. В даний час дитина проживає з ним, і саме він має право на стягнення аліментів.
Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі частини усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2024 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, об`єднано в одне позовне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2025 року відмовлено сторонам у затвердженні мирової угоди, продовжено судовий розгляд у цивільній справі.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року відмовлено сторонам у затвердженні мирової угоди, продовжено судовий розгляд у цивільній справі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовлено. 

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року та ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року про відмову у затвердженні мирової угоди, ухвалити у справі нове рішення, яким затвердити мирову угоду від 07.05.2025 року та закрити провадження у справі.
       Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у відповідності до ч.3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Малолітній син ОСОБА_4 проживає разом із скаржником з 27 жовтня 2024 року, його вихованням займається особисто скаржник та його мати, позивачка за первісним позовом участі у вихованні та утриманні сина не приймає. 
Зазначає, що він реалізував право на звернення до суду шляхом подання зустрічного позову до ОСОБА_1 про стягнення аліментів оскільки одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.
Суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 03 лютого 2021 року у справі №520/21069/18 про те, що невирішений спір між батьками дитини щодо визначення місця проживання також не може бути підставою для відмови в стягнення аліментів на користь того з батьків, із ким фактично проживає дитина на момент пред`явлення позову про стягнення аліментів.
Суд першої інстанції не вчинив жодних дій по самостійному витребуванню інформації щодо проживання малолітньої дитини одним із батьків, що давало б підставу для стягнення аліментів на утримання дитини на користь того з батьків, хто фактично здійснює догляд за дитиною.
Скаржник посилається на те, що сторони скористались наданим їм правом на укладення мирової угоди, про що подали спільну заяву від 21.02.2025 року та мирову угоду від 20.02.2025 року, проте судом першої інстанції ухвалою суду від 26.02.2025 було відмовлено у затвердженні такої мирової угоди.
При належному дослідженні письмових доказів, суд би дійшов правомірного висновку, що позивач за первісним позовом не заперечувала факту проживання дитини саме зі скаржником та його відмови від аліментів, оскільки згідно мирової угоди від 20.02.2025 року п.1 місце проживання дитини визначається з батьком та згідно п.5 встановити факт, що з 23.10.2024 року батько самостійно виховує та утримує дитину. У мировій угоді від 20.02.2025 року сторони досягли згоди та компромісу шляхом відмови скаржника від стягнення аліментів. Вважає, що домовленість сторін про мирне врегулювання спору в частині визначення місця проживання дитини з батьком, хоча й виходила за межі предмету позову, однак при цьому мирова угода стосувалася лише прав та обов`язкові сторін, не порушуючи прав та охоронюваних законом інтересів третіх осіб, що відповідає вимогам ч.1 ст.207 ЦПК України та умови мирової угоди не суперечили закону.
Вдруге сторони скористались наданим їм правом на укладення мирової угоди, про що подали до суду спільну заяву від 07.05.2025 та мирову угоду від 07.05.2025. Однак, ухвалою суду від 08.05.2025 року було відмовлено у затвердженні такої мирової угоди.
Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що згідно мирової угоди окрім сплати матір`ю аліментів на утримання дитини на користь батька, здійснюється врегулювання питань, пов`язаних з місцем проживання дитини, її вихованням, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, врегулювання інших особистих немайнових та майнових відносин між сторонами, як батьками дитини, оскільки у мировій угоді від 07.05.2025 року не порушувалось питання про визначення місця проживання дитини, такі положення в угоді відсутні.
З умов мирової угоди від 07.05.2025 року вбачається, що сторони в справі досягли згоди та компромісу шляхом визнання відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини на його користь в сумі 2500 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Визначення такої суми у мировій угоді прирівнюється до згоди матері дитини на таку суму аліментів та дійсне волевиявлення сторін щодо укладення мирової угоди. 
У даній мировій угоді не вказується про визначення місця проживання дитини, а п.4. мирової угоди передбачено, що сторона, з якою знаходиться дитина, зобов`язується негайно забезпечувати особисте безперешкодне спілкування та побачення іншої сторони з дитиною, за потреби використовуючи будь-які засоби зв`язку: телефон, електронну пошту, будь-які мобільні додатки та месенджери тощо, у будь-який час, якщо це не порушує нормального та звичного режиму дитини, не виходить за межі предмету позову.
Мирова угода стосується лише прав та обов`язків сторін, не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб, що відповідає вимогам частини першої статті 207 ЦПК України, і умови означеної мирової угоди в цілому не суперечать закону.
Вважає, що мирова угода, подана сторонами, підлягала затвердженню судом, оскільки відповідає вимогам закону, укладена з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок, які стосуються виключно прав і обов`язків сторін справи і не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб, та може бути виконана. 
Вважає, що суд першої інстанції мав усі законні підстави для затвердження мирової угоди від 07.05.2025, або ж у відмові у первісному позові та задоволенні його зустрічного позову, зважаючи на те, що малолітній син проживає саме з ним, що підтверджується згодою, висловленою у мировій угоді від 07.05.2025, відповідачкою за зустрічним позовом про стягнення з неї аліментів у розмірі 2500 грн на утримання сина, яка повинна була розцінюватись судом першої інстанції як належний письмовий доказ. 
Скаржник посилається на помилковість застосування судом постанов та ухвал Верховного Суду.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено відповідачці право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами ОСОБА_1 отримала через підсистему «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 червня 2025 року справу призначено до розгляду.

У судове засідання скаржник ОСОБА_2 не з`явився про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином про, що свідчить довідка про доставку електронного документу.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явилась, про час, дату та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
З апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Апеляційна скарга не місить доводів щодо незаконності рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову. Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 рішення суду не оскаржує, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваній частині, а саме в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та надає оцінку включеним до апеляційної скарги запереченням на ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2025 року та 08 травня 2025 року, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що у первісному позові ОСОБА_1 посилається на те, що дитина проживає з нею. У зустрічному позові ОСОБА_2 вказує, що з 23.10.2024 року дитина проживає з ним. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин на, які посилаються сторони, та дійшов висновку про відмову у задоволенні як первісного так і зустрічного позову.

       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 21 липня 2021 року.
У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 .
В матеріалах справи відсутні відомості, з ким із батьків проживає дитина. 21.02.2025 року, 07.05.2025 року позивачка ОСОБА_1 та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою про затвердження мирової угоди та надали суд підписані ними мирові угоди.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Положеннями статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
Положеннями частини третьої статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Отже, нормами чинного законодавства передбачено, що обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Виходячи зі змісту частини шостої статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.
Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
ОСОБА_2 звертаючись із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, у позовній заяві вказав, що з 23.10.2024 року дитина проживає з ним, проте на підтвердження зазначених обставин не надав суду належних доказів того, що їх малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно проживає разом з батьком.
В матеріалах справи відсутні докази вирішення сторонами питання щодо місця проживання їх малолітньої дитини в порядку статті 160 чи 161 СК України.
Апеляційним судом під час підготовки справи до судового розгляду була витребувана інформація з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери про внутрішньо переміщену особу. Згідно відповіді №175024 від 09.09.2025 року фактична адреса проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 . 
Згідно відповіді №1750146 від 09.09.2025 року ОСОБА_1 фактичне місце проживання АДРЕСА_2 .
В Єдиній інформаційній системі соціальної сфери про внутрішньо переміщених осіб відсутня інформація щодо фактичного проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Матеріали справи не містять належних доказів того, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на час подання зустрічного позову проживав з батьком (позивачем за зустрічним позовом).
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
ОСОБА_2 не надано доказів того, що його малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно проживає разом з ним, що є обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків відповідно до положень частини третьої статті 181 СК України. Під час розгляду справи у суді першої інстанції скаржник не заявляв клопотання про витребування доказів на підтвердження обставин, які викладені у позовній заяві.
Таким чином, суд першої інстанції, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дійшов правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, про те, що позов ОСОБА_2 є недоведеним і задоволенню не підлягає.
Посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм частини другої статті 13 ЦПК України та не витребування судом доказів на підтвердження місця проживання дитини не заслуговують на увагу, оскільки саме на позивача покладений обов`язок доведення обставин, на які він посилається.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. 
Такий правовий висновок закріплено в постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20. 

Щодо заперечень скаржника на ухвали суду першої інстанції про відмову у затвердженні мирової угоди, колегія суддів зазначає наступне.

21.02.2025 року на адресу Івано-Франківського міського суду надійшла заява від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди, сторонами надано підписаний текст мирової угоди. 
Відповідно до змісту мирової угоди від 21.02.2025 року :
«1. Місце проживання дитини визначається з батьком. При цьому дитина не може проживати на окупованій території, в зоні бойових дій або на будь-якій території, де може існувати реальна і передбачувана небезпека для Дитини.
2. У разі зміни адреси реєстрації та/або проживання батька, він зобов`язаний письмово повідомити мати про адресу нового місця проживання шляхом телефонної розмови, електронного та/або sms-листування негайно, однак не пізніше 2-х днів з дати переїзду або такого наміру. У разі зміни контактного номеру телефону, електронної адреси Батька або у разі наявності у майбутньому телефону та електронної пошти Дитини, Батько зобов`язаний негайно повідомити про таку зміну.
3. Батько на першу вимогу матері зобов`язується негайно забезпечувати особисте безперешкодне спілкування та побачення з дитиною, за потреби використовуючи будь-які засоби зв`язку: телефон, електронну пошту, будь-які мобільні додатки та месенджери тощо, у будь-який час, якщо це не порушує нормального та звичного режиму Дитини.
4. Батько підтверджує, що не заперечує проти виїзду матері за межі України. Батько не може вподальшому посилатись на обставину виїзду Матері за межі України як на підставу або одну з підстав позбавлення її батьківських прав, оскільки дана обставина обговорена сторонами і сторони погоджуються, що така обставина не може нести будь-яких негативних наслідків, з урахуванням виконання Батьком взятих на себе обов`язків за даною угодою.
5. Встановити факт, що з 23 жовтня 2024 року батько самостійно виховує та утримує дитину, у майбутньому продовжує дбати про її всебічне та повне матеріальне забезпечення всім необхідним, відповідно до віку Дитини та її індивідуальних потреб. У зв`язку з цим батько не має будь-яких матеріальних претензій до матері. Мати не позбавляється і не відмовляється від батьківських прав та обов`язків. Дитина виховується виходячи виключно з її найкращих інтересів.
6. Батьки не повинні формувати у дитини негативне відношення один до одного, рідних та членів сім`ї батька та матері, а навпаки - зобов`язуються виховувати у дитини позитивний образ кожного з батьків, їх родичів та членів сім`ї.
7. Батьки зобов`язуються не втручатися в особисте життя один одного та не підбурювати дитину один проти одного в майбутньому, не вчиняти будь-яких сварок у присутності дитини, дбати про її психо-емоційний стан, якнайшвидше повідомляти один одному про будь-які обставини, що мають значення для своєчасного виконання мирової угоди.
8. У всіх питаннях, що не врегульовані умовами мирової угоди, батьки керуються виключно найкращими інтересами Дитини та законодавством України.
9. Батьки зобов`язуються належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання, а також своєчасно повідомляти один одного про зміну свого місця проживання та будь-які інші обставини, що мають суттєве значення для своєчасного виконання своїх зобов`язань за мировою угодою.
10. Батьки зобов`язуються повідомляти один одного про будь-які обставини, що мають суттєве значення для виконання мирової угоди.
11. Сторони укладенням даної мирової угоди підтверджують відсутність майнових та будь-яких інших претензій одна до одної. При цьому жодна зі сторін не позбавляється права за необхідності звернутись до суду у передбачених законом випадках.
12. Сторони усвідомлюють та розуміють правову природу мирової угоди, у тому числі правові наслідки, які вона породжує. Не існує жодних обставин, які могли б вплинути на їх уявлення про мету та ціль цієї мирової угоди. Сторони гарантують, що дана угода укладена в добровільному порядку, без тиску та обману, не внаслідок збігу тяжких обставин, а також не с фіктивною та/або удаваною, умови угоди їм зрозумілі: текст угоди прочитаний особисто кожною стороною, доповнень та зауважень немає.
13. Сторони підтверджують, що вищевикладені умови відповідають їх волевиявленню і породжують настання бажаних наслідків, які відповідають їх дійсним інтересам.
14. Батьки підтверджують, що наслідки укладення мирової угоди, закриття провадження у справі в зв`язку з її укладенням, що передбачені ст.207, 208, 256 Цивільного процесуального кодексу України батькам відомі та зрозумілі. Батьки засвідчують, що дана Мирова угода повністю відповідає їх інтересам, просять суд затвердити дану мирову угоду, а провадження по справі закрити у зв`язку з укладення мирової угоди в порядку, визначеному ст.ст. 207, 255 ЦПК України.
15. Батьки заявляють, що умови даної мирової угоди не суперечить закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.
16. Судові витрати по цивільній справі № 344/18260/24 відносяться на рахунок батька, з урахуванням передбачених йому пільг як учаснику бойових дій.
17. Мирова угода набирає чинності з моменту її затвердження судом та діє до виповнення Дитині 14 років.
18. Мирова угода складена українською мовою, засвідчується електронними цифровими підписами Сторін при подачі її до суду через ЄСІТС Електронний Суд»».

07.05.2025 року на адресу Івано-Франківського міського суду надійшла заява від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди, сторонами надано підписаний текст мирової угоди. 
Відповідно до змісту мирової угоди від 07.05.2025 року:
«1.Сторони домовились, що Мати сплачує ОСОБА_5 аліменти на утримання Дитини у розмірі 2500 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.
2.Дитина не може проживати на окупованій території, в зоні бойових дій або на будь-якій території, де може існувати реальна і передбачувана небезпека для дитини.
3.У разі зміни адреси реєстрації та/або проживання сторони, така сторона зобов`язана письмово повідомити іншу сторону про адресу нового місця проживання шляхом телефонної розмови, електронного та/або зшз-листування негайно, однак не пізніше 2-х днів з дати переїзду або такого наміру. У разі зміни контактного номеру телефону, електронної адреси сторони, така сторона зобов`язана негайно повідомити іншу сторону про таку зміну.
4.Сторона, з якою знаходиться дитина, зобов`язується негайно забезпечувати особисте безперешкодне спілкування та побачення іншої сторони з дитиною, за потреби використовуючи будь-які засоби зв`язку: телефон, електронну пошту, будь-які мобільні додатки та месенджери тощо, у будь-який час, якщо це не порушує нормального та звичного режиму Дитини.
5.Батько підтверджує, що не заперечує проти виїзду матері за межі України. Батько не може в подальшому посилатись на обставину виїзду матері за межі України як на підставу або одну з підстав позбавлення її батьківських прав, оскільки дана обставина обговорена сторонами і сторони погоджуються, що така обставина не може нести будь-яких негативних наслідків, з урахуванням виконання Батьком взятих на себе обов`язків за даною угодою.
6. Встановити факт, що з 23 жовтня 2024 року батько самостійно виховує та утримує дитину, у майбутньому продовжує дбати про її всебічне та повне матеріальне забезпечення всім необхідним, відповідно до віку дитини та її індивідуальних потреб. Мати не позбавляється і не відмовляється від батьківських прав та обов`язків. Дитина виховується виходячи виключно з її найкращих інтересів.
7.Батьки не повинні формувати у дитини негативне відношення один до одного, рідних та членів сім`ї батька та матері, а навпаки - зобов`язуються виховувати у дитини позитивний образ кожного з батьків, їх родичів та членів сім`ї.
8. Батьки зобов`язуються не втручатися в особисте життя один одного та не підбурювати дитину один проти одного в майбутньому, не вчиняти будь-яких сварок у присутності дитини, дбати про її психоемоційний стан, якнайшвидше повідомляти один одному про будь-які обставини, що мають значення для своєчасного виконання мирової угоди.
9.У всіх питаннях, що не врегульовані умовами мирової угоди, батьки керуються виключно найкращими інтересами дитини та законодавством України.
10.Батьки зобов`язуються належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання, а також своєчасно повідомляти один одного про зміну свого місця проживання та будь-які інші обставини, що мають суттєве значення для своєчасного виконання своїх зобов`язань за мировою угодою.
11.Сторони укладенням даної мирової угоди підтверджують відсутність майнових та будь-яких інших претензій одна до одної. При цьому жодна зі сторін не позбавляється права за необхідності звернутись до суду у передбачених законом випадках.
12.Сторони усвідомлюють та розуміють правову природу мирової угоди, у тому числі правові наслідки, які вона породжує. Не існує жодних обставин, які могли б вплинути на їх уявлення про мету та ціль цієї мирової угоди. Сторони гарантують, що дана угода укладена в добровільному порядку, без тиску та обману, не внаслідок збігу тяжких обставин, а також не с фіктивною та/або удаваною, умови угоди їм зрозумілі: текст угоди прочитаний особисто кожною стороною, доповнень та зауважень немас.
13.Сторони підтверджують, що вищевикладені умови відповідають їх волевиявленню і породжують настання бажаних наслідків, які відповідають їх дійсним інтересам.
14.Батьки підтверджують, що наслідки укладення Мирової угоди, закриття провадження у справі в зв`язку з її укладенням, що передбачені ст.207, 208, 256 Цивільного процесуального кодексу України батькам відомі та зрозумілі. Батьки засвідчують, що дана Мирова угода повністю відповідає їх інтересам, просять суд затвердити дану мирову угоду, а провадження по справі закрити у зв`язку з укладення мирової угоди в порядку, визначеному ст.ст. 207, 255 ЦПК України.
15.Батьки заявляють, що умови даної Мирової угоди не суперечить закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.
16.Судові витрати по цивільній справі № 344/18260/24 відносяться на рахунок Батька, з урахуванням передбачених йому пільг як учаснику бойових дій.
17.Мирова угода набирає чинності з моменту її затвердження судом та діє до виповнення Дитині 14 років.
18.Мирова угода складена українською мовою, підписується та подається до суду через Електронний Суд».

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2025 року та від 08 травня 2025 року відмовлено сторонам у затвердженні мирової угоди. 

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.
Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.
Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.
Відповідно до частини першої статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.
Згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 207 ЦПК України якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, є не виконуваними, або одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.
При визнанні мирової угоди цивільний процесуальний закон покладає на суд обов`язок перевірити чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз`яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди.
Відмовляючи у затвердженні мирової угоди від 21.02.2025 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що мирова угода містить умови, які не співвідносяться з предметом і підставами позову, оскільки умовами мирової угоди сторони визначають місце проживання дитини, встановлення факту самостійного виховання дитини та утримання батьком дитини, врегулювання інших особистих немайнових відносин між сторонами, як батьками дитини.
Відповідно до частини 4 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Предметом даного цивільного позову у справі №344/18260/24 є позовні вимоги за первісним та зустрічними позовами про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Предметом мирової угоди є визначення сторонами місця проживання дитини, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, врегулювання інших особистих немайнових та майнових відносин між сторонами, як батьками дитини, що не входить до предмету позову та не відповідає вимогам закону.
 Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
   Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України
(стаття 1 СК України).
 Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
  Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
 Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
 Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
  Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
  СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
 У цій справі сторони просили суд затвердити мирову угоду від 07.05.2025 року в якій у п.6 встановлюється факт, що з 23 жовтня 2024 року батько самостійно виховує та утримує дитину, що суперечить вимогам закону
 Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
  Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
       Встановлення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане із настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що умови мирової угоди від 07.05.2025 року не відповідають вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги про те, що умови мирової угоди відповідають вимогам закону, укладена з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок, які стосуються виключно прав та обов`язків сторін справи і не порушує прав третіх осіб є безпідставними з огляду на вищевикладене. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року в оскаржуваній частині та ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2025 року, 08 травня 2025 року про відмову у затвердженні мирової угоди ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для їх скасування по доводам апеляційної скарги не має.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, колегія судів не здійснює перерозподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384, ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін та ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст складено 12 вересня 2025 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков 

І.О. Максюта