ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

14 жовтня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 340/4794/24	
                                                                                Суддя І інстанції -  Савонюк М.Я.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чепурнова Д.В. (доповідач),
                               суддів:  Сафронової С.В., Коршуна А.О.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Кіровоградського  окружного адміністративного суду від 27 травня 2025 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Подільський районний суд міста Кропивницького, про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, - 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом до суду в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за червень 2024 року;
- зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 у відповідності до вимог статті 135 Закону України від 02.06.2016 №1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» за червень 2024 року;
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за червень 2024 року;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду відповідно до вимог статті 135 Закону України від 02.06.2016 №1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» за червень 2024 року із урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є суддею Ленінського районного суду м. Кіровограда і з 27.02.2022 перебуває у складі Збройних Сил України у зв`язку з мобілізацією. Наказом голови суду від 28.02.2022 №43/К «Про увільнення судді ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків по здійсненню судочинства у зв`язку з прийняттям на військову службу», його було увільнено від виконання службових обов`язків зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку до дня фактичної демобілізації відповідно до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 (далі — КЗпП України). 
Вказує, що згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області №99 від 04.07.2024 його суддівська винагорода згідно статті 135 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) за червень 2024 року мала би складати 90175,80 грн, з яких: посадовий оклад - 69366,00 грн, доплата за вислугу років 30% від посадового окладу - 20809,80 грн. 
Водночас, за червень 2024 року Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області суддівська винагорода не нараховувалась та не виплачувалась. 
Припинення нарахування суддівської винагороди уважає необґрунтованим, оскільки Закон №1402-VIII передбачає вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди і перебування на військовій службі не є таким випадком. Відповідачами, на переконання позивача, не враховані, зокрема, положення статей 126, 130 Конституції України щодо незалежності суддів та забезпечення державою належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, Закону №1402-VIII, статтею 135 якого встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин Закону України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-IX), яким внесено зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України). Розмір суддівської винагороди, як зазначав позивач, установлюється виключно Законом №1402-VIII, що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини п`ятої статті 48 Закону №1402-VIII забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом, і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.
Рішенням Кіровоградського  окружного адміністративного суду від 27 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема, положень ст.126 Конституції України, ст.135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та положень Бюджетного кодексу України щодо зобов`язання головного розпорядника бюджетних кошті.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається,  що позивач працює на посаді судді Подільського районного суду міста Кропивницького (колишня назва Ленінський районний суд міста Кіровограда).
Наказом голови Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28.02.2022 №43-к позивача було увільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку до дня фактичної демобілізації (а.с. 29).
Факт перебування позивача у спірний період на військовій службі підтверджується також наявними у справі довідками військової частини НОМЕР_1 від 01.11.2023 №4206 та від 12.06.2024 №2899 (а.с. 8, 9).
19.07.2022 в.о. голови Ленінського районного суду м. Кіровограда було видано наказ №100/к «Про внесення змін до наказу від 28.02.2022 №43-к», яким з урахуванням наказу №52/к від 14.03.2023, слова «зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку до дня фактичної демобілізації» замінено словами «зі збереженням місця роботи та посади до дня фактичної демобілізації», а також припинено виплату середнього заробітку з 19.07.2022 на період проходження військової служби (а.с. 30).
Вказаний наказ був виданий у зв`язку з набранням чинності Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».
З урахуванням наведеного позивачу було припинено нарахування і виплату суддівської винагороди, зокрема за червень 2024 року, що підтверджується листом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області №844/23 від 12.05.2023 (а.с. 10).
Надаючи оцінку наведеним позивачем обставин стосовно допущеного порушення його прав з боку відповідачів, суд першої інстанції виходячи з положень ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин правильно врахував висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 13 березня 2025 року по справі №320/10955/23, а відповідно, вирішуючи спір у цій справі обґрунтовано врахував, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями, а відповідно, порядок проходження цими особами військової служби, їх права та обов`язки визначаються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ    (далі – Закон  № 2232-ХІІ) та іншими законами та відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами, як це прописано у ч.3, ч.4 ст.2 Закону № 2232-ХІІ. (частини третя, четверта    статті 2 Закону в порядку викладення).
При цьому, акцентуючи увагу на тому, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до    Законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей»    та іншими законами (ст.40 Закону № 2232-ХІІ), суд першої інстанції посилаючись на зміст ч.2 ст.39 Закону № 2232-ХІІ і ч.3 ст.119 КЗпП як у редакції     чинній до 19.07.2022 так у редакції зі змінами, внесеними    Законом №2352-ІХ, який набрав чинності з 19.07.2022, а також на те, що при співвідношенні норм ч.3 ст.119 КЗпП    та    ст.135 Закону № 1402-VIII    є очевидним, що вказані норми є самостійними, які регулюють різні правовідносини, а тому при їх застосуванні неприйнятні правила щодо застосування загальної та спеціальної норми.
З урахуванням наведених норм, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що у правовому регулюванні статусу судді немає норми, яка б визначала, які гарантії має суддя, якщо він, виконуючи військовий обов`язок по захисту Батьківщини, поступив на військову службу, і у такому випадку суддя отримав статус військовослужбовця з поширенням на нього гарантій правового і соціального захисту військовослужбовців, встановлених законом.
Оскільки як здійснення правосуддя так і військова служба є публічною, а суддя поступивши на військову службу здійснює функції, які притаманні цьому виду публічної служби, і така служба підлягає оплаті відповідно до умов, передбачених    законом    для неї, суд першої інстанції правильно наголосив, що виконання одного виду публічної служби із застосуванням порядку оплати трудової функції, встановленого для іншого виду публічної служби суперечило б такій засаді «оплати праці», оскільки праця оплачується саме за виконану роботу (трудову функцію) і це відповідає визначенню заробітної плати як винагороди за виконану роботу згідно з ч.1    ст.1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95. 
Дійсно, призначення і звільнення судді з посади охоплюється сферою публічних відносин, разом з тим у судді виникають трудові відносини з відповідним судом, про що прямо зазначено у    ст.125 Закону № 1402-VIII, згідно з якою припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин з відповідним судом, про що голова суду видає наказ, і ці відносини виникають на підставі наказу про зарахування судді до штату відповідного суду, про що також ідеться в    статті 81 зазначеного Закону.
Судом першої інстанції обґрунтовано зауважено, що у разі коли суддя призваний для проходження військової служби, зокрема за призовом під час мобілізації, на особливий період, трудові відносини між ним і судом мають регулюватися нормою ч.3    ст.119 КЗпП, оскільки в    Законі № 1402-VIII    відсутня норма, яка б по-іншому регулювала ці відносини. 
При цьому, поступивши на військову службу, позивач не втратив статусу судді, його повноваження судді збереглися в силу норм ч.7 ст.126 Конституції України    та    ст.119 Закону № 1402-VIII, але одночасно суддя набувши статусу військовослужбовця, і будучи увільненим від виконання обов`язків зі здійснення правосуддя на період проходження військової служби, суддя у цей період не має права на отримання суддівської винагороди як винагороди за виконання професійного обов`язку судді, оскільки вступивши у публічні правовідносини з державою щодо проходження військової служби на умовах, зокрема й щодо забезпечення (грошового, матеріального), які встановила держава для цього виду публічної служби, і відповідно, нарахування та виплати суддівської винагороди має бути припинена.
Ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13 березня 2025 року по справі № 320/10955/23 (провадження № 11-5апп25) щодо застосування норм права у разі проходження суддею військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також в інших випадках, передбачених ч.2    ст.39 Закону № 2232-ХІІ, відповідно яких за суддею зберігається місце    роботи і посада на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення, і на цей період на суддю поширюється статус військовослужбовця, визначений нормативно-правовими актами, зокрема, гарантії правового і соціального захисту військовослужбовців, а суддівська винагорода судді не виплачується – суд першої інстанції у цій справі дійшов цілком обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог позивача, і колегія суддів повністю погоджується з такими висновками, оскільки суддя ОСОБА_1 будучи призваним на військову службу за мобілізацією перейшов на статус військовослужбовця, у зв`язку з чим отримує грошове забезпечення, яке встановлене для військовослужбовців відповідного рангу та військової посади.
Виходячи з того, що доводами апеляційної скарги позивача висновки суду не спростовуються, а викладені позивачем у скарзі обставини та обґрунтування свідчать лише про власне помилкове розуміння ним норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, що зокрема підтверджується і вже сформованими Верховним Судом правовими висновками з подібних правовідносин, які при розгляду цієї справи підлягають врахуванню, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача та для скасування ухваленого у цій справі судового рішення.    
Керуючись п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського  окружного адміністративного суду від 27 травня 2025 року   – залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів  з дня складення в повному обсязі.
В повному обсязі постанова складена 14 жовтня 2025 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      А.О. Коршун