ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 вересня 2025 року
 
м. Київ
 
справа № 490/6497/24
провадження № 61-6247св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державна податкова служба України,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2025 року в складі судді Шолох Л. М. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 квітня                       2025 року в складі колегії суддів: Ямкової О. О., Крамаренко Т. В.,                             Локтіонової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державної податкової служби України (далі - ДПС України) про скасування податкової застави.
 
В обґрунтування позову посилалася на те, що 26 січня 2011 року набула у власність квартиру АДРЕСА_1 , уклавши з підприємством «Гарант» Львівської організації Українського товариства глухих договір купівлі-продажу. Того ж дня договір зареєстровано у державному реєстрі правочинів.
Між тим, 30 листопада 2023 року вона, отримавши відповідну інформаційну довідку, дізналась про накладення 22 травня 2015 року Державною податковою інспекцією у Личаківському районі міста Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на належну їй квартиру обтяження у вигляді податкової застави боржника підприємства «Гарант» Львівської організації Українського товариства глухих.
 
Посилаючись на наведені обставини та на той факт, що на час накладення обтяження у вигляді податкової застави боржник підприємство «Гарант» Львівської організації Українського товариства глухих вже не було власником спірної квартири, позивач просила суд припинити податкову заставу, накладену на квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована у відповідному реєстрі на підставі акту опису майна № 67 від 22 травня 2015 року.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено. 
Зобов`язано припинити податкову заставу, зареєстровану на підставі акту опису майна № 67, виданого 22 травня 2015 року Державною податковою інспекцією у Личаківському районі  м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, керувався тим, що на час виникнення права податкової застави у боржника було відсутнє майно у вигляді двокімнатної квартири в незавершеному будівництвом масиві забудови, так як воно йому не належало ні на підставі права власності за свідоцтвом про право власності                    від 27 жовтня 2010 року, ні на праві господарського або оперативного відання. При цьому сам об`єкт нерухомого майна із незавершеного будівництвом масиву трансформувався у завершене будівництвом майно та був відчужений юридичною особою на користь позивачки, яка його набула у визначений законом спосіб на підставі правочину.
Водночас суди встановили, що складаючи 22 травня 2015 року акт опису майна на підставі відповідного рішення про наявність суми податкового боргу підприємства, посадова особа податкового органу діяла не у визначений законом спосіб та з порушенням процедури, що встановлена на підставі відповідних положень ПК України, оскільки склала акт формально, виходячи виключно з відомостей, отриманих із реєстраційної служби, без їх належної перевірки, зокрема, в частині індивідуальної характеристики та вартості квартири, її належності податковому боржнику.
Врахувавши вказані вище обставини, суди дійшли висновку, що позов про припинення податкової застави, застосованої не у відповідності до встановленої процедури, є ефективним способом захисту цивільних прав та інтересів власника майна проти державного органу, що діяв не у спосіб, визначений його повноваженнями.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
14 травня 2025 року Державна податкова служба України, шляхом формування документа в підсистемі «Електронний суд», подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просила їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 5, 93 Податкового кодексу України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
На обґрунтування доводів скарги заявник вказав, що державну реєстрацію обтяження проведено відповідно до положень ПК України, у зв`язку з наявністю у підприємства «Гарант» Львівської організації Українського товариства глухих заборгованості з обов`язкових платежів, та на підставі отриманих податковою службою відомостей з Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції відділу державної реєстрації речових прав та нерухомого майна про реєстрацію прав власності на спірну квартиру за податковим боржником. Дослідження обставин переходу права власності не входить в компетенцію посадових осіб органів ДПС. Разом з тим податкова застава є чинною, оскільки немає підстав для звільнення майна з під її дії відповідно до статті 93 ПК України. на даний час згідно з ІС «Податковий блок» у Підприємства «Гарант» Львівської обласної організації українського товариства глухих обліковується заборгованість по податках та зборах. Враховуючи вищенаведене, відсутні підстави для зняття податкової застави.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 січня 2011 року, укладеним між позивачкою ОСОБА_1 та підприємством «Гарант» Львівської обласної організації Українського товариства глухих, від імені якого діяв представник Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Парадиз»,                            ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .
 
Того ж дня договір зареєстровано у державному реєстрі правочинів. 
 
Реєстрація права власності позивачки як покупця на вказаний об'єкт нерухомості здійснена 20 листопада 2023 року.
 
На підставі акту опису майна (серія та номер 67, виданий 22 травня 2015 року)              26 травня 2015 року Державною податковою інспекцією у Личаківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області накладено обтяження у вигляді податкової застави на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 300341750 від 18 лютого                        2022 року квартира АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_1 .
 
Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав № 355569093                                           від 23 листопада 2023 року право власності (1/1 частка) на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ,                         20 листопада 2023 року зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 165 від 26 січня 2011 року, виданого приватним нотаріусом миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області                   Сіряковою О. В.
 
Головним управлінням ДПС у Львівській області Державної податкової служби України ОСОБА_1. надані роз`яснення, відповідно до яких, обтяження у вигляді податкової застави накладених на квартиру, розташовану за адресою:              АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить Підприємству «Гарант» Львівської організації Українського товариства глухих на підставі заборгованості з платежів у зазначеного підприємства. Податкова застава зареєстрована законному порядку. Враховуючи приписи підпункту 93.1.1-93.1.4. п. 93.1 статті 93 розділу ІІ Податкового кодексу України підстави для звільнення майна з-під податкової застави - відсутні.
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                    2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
 
Згідно із частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної податкової служби України про скасування податкової застави нерухомого майна, мотивуючи позов тим, що вона є власником цього нерухомого майна, яке придбала на підставі правочину, що є чинним. При цьому вона не була боржником, а перебування майна у податковій заставі порушує її права як власника майна.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольнив позов ОСОБА_1 і Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
 
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Як встановлено судами, позивачка набула право власності на спірне майно в результаті укладення правочину із юридичною особою, яка є податковим боржником.
 
Правочин, на підставі якого ОСОБА_1 набула право власності на спірну квартиру, не оспорений, а отже наразі є дійсним.
Пунктом 87.2 статті 87 ПК України передбачено, що джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами.
 
Відповідно до пункту 88.1 статті 88 ПК України з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.
 
Згідно з підпунктом 14.1.155 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова                   застава - це спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. У разі невиконання платником податків грошового зобов`язання, забезпеченого податковою заставою, орган стягнення у порядку, визначеному цим Кодексом, звертає стягнення на майно такого платника, що є предметом податкової застави.
 
Пунктом 89.2 статті 89 ПК України з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.
 
Майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису відповідно до пункту 89.3 статті 89 ПК України.
 
У справі, що переглядається, встановлено, що на підставі опису майна 26 травня 2015 року Державною податковою інспекцією у Личаківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області,                           накладено обтяження у вигляді податкової застави на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка на підставі договору купівлі-продажу від 26 січня 2011 року належала позивачці ОСОБА_1 .
 
У статті 93 ПК України визначено підстави звільнення майна з податкової застави.
 
Згідно з пунктом 93.4 статті 93 ПК України у разі продажу майна, що перебуває у податковій заставі, відповідно до статті 95 цього Кодексу таке майно звільняється з податкової застави (із внесенням змін до відповідних державних реєстрів) з дня отримання контролюючим органом підтвердження про надходження коштів до бюджету від такого продажу.
 
Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій надали правову оцінку поданим сторонам доказам і правильно вважали, що позивачка є власником майна, яке знаходиться у податковій заставі через наявність податкового боргу у колишнього власника  - підприємства «Гарант» Львівської обласної організації Українського товариства глухих.
Існуюча податкова застава має триваючий характер (із 2015 року) та перешкоджає позиваці розпоряджатися власним майном, а отже порушує її право власності. Спірне майно було придбано нею у 2011 році, тобто задовго до обтяження у вигляді податкової застави.
 
Враховуючи зазначене, при вирішенні спору в цій справі суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права, повно встановили обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надали належну оцінку поданим доказам та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для звільнення спірного нерухомого майна з-під податкової застави, оскільки позивачка придбала спірну квартиру, яка є предметом оспорюваної податкової застави, на підставі договору купівлі-продажу, правомірність якого не оспорювалася.
 
Судами враховано, що ОСОБА_1 не є боржником зі сплати податків, правомірно придбала спірну квартиру.При цьому заявник касаційної скарги не заперечує, що боржником податкового боргу є не позивачка, а саме підприємство «Гарант» Львівської обласної організації Українського товариства глухих.
 
Водночас згідно із положенням пункту 3 договору купівлі-продажу від 26 січня 2011 року продавець (підприємство «Гарант» Львівської обласної організації Українського товариства глухих, від імені якого діяв представник Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Парадиз») свідчить, що на момент укладення цього договору вказана вище квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває. Покупець із свідченнями продавця ознайомлена.
 
Вказані вище висновки узгоджуються з висновками, висловленими у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 464/3242/20 (провадження                   № 61-16141св21), від 06 лютого 2024 року у cправі № 914/2901/21, від 11 березня 2024 року в справі № 295/429/23 (провадження № 61-16405св23).
 
Колегія суддів враховує той факт, що реєстрація права власності позивачки як покупця на спірний об`єкт нерухомості здійснена 20 листопада 2023 року, водночас зауважує, що ця обставина не спростовує того, що право власності позивачки набуто у визначений законом спосіб на підставі правочину, укладеного за чотири роки до накладення обтяження на спірну квартиру у вигляді податкової застави.
 
У спірних правовідносинах податкова застава не пов`язана з особою позивачки, стосується майна, яке придбано на підставі чинного правочину, порушує права власника на розпорядження цим майном, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог та припинення податкової застави спірного нерухомого майна.
 
Вказане узгоджується із сталою та сформованою судовою практикою Верховного Суду, яку судами вірно враховано при вирішенні спору, чим виконано вимоги частини четвертої статті 263 ЦПК України, за якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Посилання заявника на статтю 93 ПК України колегія суддів відхиляє з огляду на те, що ці положення ПК України встановлюють підстави лише для звільнення з податкової застави майна боржника, яким позивачка у розглядуваній справі (банк) не є.
 
Водночас податкова застава поширюється виключно на майно платника податків, який має податковий борг, у той час, як позивачка - власник майна, не замінює підприємство «Гарант» Львівської обласної організації Українського товариства глухих у правовідносинах щодо погашення заборгованості зі сплати податків та придбала спірне майно правомірно, що не спростовано відповідачем.
 
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 464/3242/20, від 24 січня 2024 року у справі, № 569/9806/21,                                 від 06 лютого 2024 року у cправі № 914/2901/21, від 11 березня 2024 року у справі № 295/429/23.
 
З цих підстав колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення заявником норм права, суб'єктивної оцінки доказів та незгоди із судовими рішеннями, вони спростовуються наведеними нормами права, встановленими судами обставинами та матеріалами справи, тому відхиляються Верховним Судом.
 
Суди належним чином виконали вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримали вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно встановили обставини справи та правильно вирішили спір.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,                       від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Державної податкової служби України залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 квітня                       2025 року  - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                             О. В. Білоконь
 
                                                                                      О. М. Осіян
                                                                                              
Н. Ю. Сакара