П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/10970/24	

Перша інстанція: суддя Дерев`янко Л.Л.,
повний текст судового рішення
складено 25.04.2025, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просила:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 нарахування та виплати середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки но день фактичного розрахунку 18.10.2024 року по виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно згідно Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 у розмірі 137316,45 грн.;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 18.10.2024 року по виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно згідно Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 у розмірі 137316,45 грн., включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 із застосуванням істотності частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з врахуванням висновків щодо застосування норм права викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 провадження №11-1329апп18 та постанові Верховного Суду від 30.04.2024 року у справі №400/8493/23 адміністративне провадження №К/990/11549/24.
В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що 31.08.2024 року позивачку було звільнено з військової служби у військовій частині НОМЕР_1 . Позивач вказала, що при звільненні їй було нарахована компенсація за неотримане речове майно в сумі 137316,45 грн, яку було виплачено лише 18.10.2024 року. Посилаючись як на правову підставу позову на статтю 177 КЗпП позивач вважає, що відповідач повинен був нарахувати і виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач зазначила, 19.10.2024 року вона звернулась до відповідача з відповідною заявою, яка залишилась без задоволення.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.04.2025 року позов задоволено частково наступним чином:
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати при звільненні грошової компенсації за неотримане речове майно по день фактичного розрахунку 18.10.2024 року.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 31692,00 грн. (тридцять одна тисяча шістсот дев`яносто дві гривні 00 коп.).
В іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.
В своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми статей 116,117 КЗпП та постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 не поширюється.
Крім того, апелянт зазначає, що право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно у позивача виникло на підставі судового рішення, яке було ухвалено вже після звільнення, вказані обставини свідчать про відсутність вини відповідача у розумінні ст.116 КЗпП України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.
          З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 31.08.2024 №50-РС, звільнена у запас (за станом здоров`я) штаб-сержант ОСОБА_1 , технік відділення бойового управління командного пункту.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 31.08.2024 року №217 позивач виключена зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Цим же наказом передбачена виплата позивачці грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 у розмірі 139407,56 грн.
Також, відповідно до матеріалів справи позивачу 18.10.2024 року було перераховано 137316,45 грн зазначеної компенсації з утриманням 1,5% військового збору.
19.10.2024 року позивач подала до військової частини НОМЕР_1 заяву, в якій просила нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку 18.10.2024 року.
Листом від 31.10.2024 року військова частина НОМЕР_1 відмовила у задоволенні заяви позивачки від 19.10.2024 року, посилаючись на відсутність правових підстав для нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернулась до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що саме військова частина НОМЕР_1 допустила протиправну бездіяльність, яка полягає у не проведенні повного та належного остаточного розрахунку при звільненні позивачки зі служби з військової частини НОМЕР_1 .
При цьому суд вказав, що заявлені позовні вимоги належать до часткового задоволення шляхом стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 31692,00 грн..
Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного.
Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» тощо.
Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.
Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа №240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа №340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа №826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа №824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа №2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі №1.380.2019.005781.
Стосовно посилання в апеляційній скарзі на лист Міністерства соціальної політики України від 24.07.13 №774/13/84-13, лист Департаменту з питань праці Державної служби України з питань праці 09.12.2019 №9300/4/4.1-дп-19, лист Директорату норм та стандартів гідної праці Міністерства соціальної політики України від 19.12.2019 року №1880/0/206-19, в яких зазначається про те, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП України не поширюється, то колегія суддів зазначає, що вказаний лист не є нормативно - правовим актом, має виключно має інформативний характер, а відтак не є обов`язковим для врахування судом. 
Викладене спростовує доводи апеляційної скарги щодо непоширення на спірні правовідносини норм ст.116 та ст.117 КЗпП України.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 Кодексу передбачена відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні.
Зокрема, передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Колегія суддів зазначає, що закріплені у ст.ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 31.10.2019 року по справі №825/598/17.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені ст.116 КЗпП України строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби всі належні до йому виплати суми.
Як вже зазначалось вище та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу з 31.08.2024 року, однак розрахунок при звільненні з нею проведено військовою частиною 18.10.2024 року.
Отже, відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем не у строк, встановлений положеннями ст.116 КЗпП України. У період з 31.08.2024 року по 17.10.2024 року (включно) має місце затримка розрахунку при звільненні (48 календарних днів).
Процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (далі - Порядок №100).
Відповідно до абзаців 1 і 4 пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Положеннями абзацу 1 пункту 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема довідки відповідача від 31.08.2024 року, грошове забезпечення позивача за червень і липень 2024 року (двох місяців, що передували місяцю звільнення) становить 40275,06 грн (20137,53 грн х 2). Кількість календарних днів за цей період складає 61 день.
Отже, судом першої інстанції правомірно вказано, що середнє грошове забезпечення позивачки за час затримки розрахунку при звільненні становить 31692,00 грн. (660,25 грн. х 48 календарних днів).
При цьому, зазначена сума є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач 		К.В. Кравченко	
Судді	  	О.В. Джабурія    Н.В. Вербицька