ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 759/16936/24
провадження № 61-8918 св 25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, виконавчий комітет Броварської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2025 року у складі судді Ул`яновської О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції
 
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 ,                             ОСОБА_3 , треті особи: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, виконавчий комітет Броварської міської ради, в якому просила негайно відібрати дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 та бабусі ОСОБА_3 та повернути дитину матері ОСОБА_1 . 
 
22 січня 2025 року ОСОБА_1 подала заяву про залишення позову без розгляду.
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України.
 
Короткий зміст заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Якименка М. М. про ухвалення додаткового рішення
 
У лютому 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Якименко М. М. подав до суду заяву про компенсацію судових витрат на професійну правничу допомогу, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені, але ще не сплачені, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 63 233 грн.
 
В обґрунтування заяви адвокат Якименко М. М. зазначав, що відповідач у справі поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 63 233 грн, на підтвердження чого надав копії документів: договору про надання правової (правничої) допомоги від 05 грудня 2022 року; додатку № 1 - погодження гонорару за надання правової допомоги від 05 грудня 2022 року; додаткової угоди                                  від 30 грудня 2023 року; додаткової угоди від 30 грудня 2024 року; акту прийому надання правової (правничої) допомоги від 03 лютого 2025 року; додатку до акту від 03 лютого 2025 року. Заявник, посилаючись на частину п`яту статті 142 ЦПК України, а також на те, що дії позивачки є недобросовісними та необґрунтованими у зв`язку з поданням завідомо безпідставної позовної заяви, просив стягнути зазначені витрати на правову допомогу з позивачки на користь відповідача.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2025 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Якименка М. М. задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 5 000 грн. 
В задоволені решти вимог заяви відмовлено.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, враховуючи виконану адвокатом роботу, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з позивачки на користь відповідача ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи, у розмірі 5 000 грн.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2025 року залишено без задоволення; апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2025 року задоволено. 
Додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. 
У задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що необхідною умовою для застосування частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі залишення позовної заяви без розгляду у справі є встановлення факту вчинення позивачем необґрунтованих дій. Водночас, звертаючись з відповідною заявою, заявник не вказав, а суд першої інстанції не встановив, які дії позивачки є необґрунтованими, що могло б бути підставою для стягнення з неї витрат на професійну правничу допомогу відповідно до вказаної норми права. 
Апеляційний суд зазначив, що звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також її дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання нею своїми процесуальними правами, а тому вони не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрат на правову допомогу.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
14 липня 2025 року через підсистему Електронний суд ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року.
 
Підставою касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, у постановах Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 487/4983/20, від 25 травня 2023 року у справі № 824/41/22, від 19 серпня 2024 року у справі № 713/1116/22, від 05 лютого 2024 року у справі № 757/13928/21, від 20 листопада 2024 року у справі № 757/56163/19, від 19 листопада 2019 року у справі № 201/17854/16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 що передбачає вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 759/16936/24, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У вересні 2025 року матеріали цивільної справи № 759/16936/24 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що під час розгляду справи від позивачки не надходило будь-яких клопотань, заяв, щодо зменшення витрат на правову допомогу та не співмірності заявлених представником відповідача витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Тому суд не міг з власної ініціативи самостійно зменшувати суму витрат на правову допомогу без відповідних заяв позивачки, що також суперечить судовій практиці Верховного Суду. 
Крім того, судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки обставинам одночасного подання позивачкою до Святошинського районного суду м. Києва декількох позовів з одним і тим самим предметом позову, що свідчить про зловживання позивачкою ОСОБА_1 процесуальними правами. 
Також звертає увагу на те, що у Святошинському районному суді м. Києва розглядається спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини (справа № 201/17854/16-ц). Зважаючи на те, що на цей час місце проживання дитини не визначено ані судом, ані органом опіки та піклування, вимога про відібрання дитини є передчасною і судовий процес про відібрання дитини позивачкою ініційовано штучно. 
Враховуючи вказані обставини вважає, що має право на компенсацію витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивачки, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У вересні 2025 року через підсистему Електронний суд ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила про необґрунтованість її доводів та законність оскаржуваних судових рішень.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, виконавчий комітет Броварської міської ради, про негайне відібрання дитини.
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 серпня 2024 року відкрито провадження у справі.
 
22 січня 2025 року ОСОБА_1 , до початку розгляду справи по суті, подала заяву про залишення позову без розгляду.
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України.
 
2.              Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 4 ЦПК України.
 
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
 
Порядок розподілу витрат у разі залишення позову без розгляду визначено нормами статті 142 ЦПК України.
 
У частинах п`ятій, шостій статті 142 ЦПК України зазначено, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
 
У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову в зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
 
Положення частин п`ятої, шостої статті 142 ЦПК України ідентичні нормам частин п`ятої, шостої статті 130 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України.
 
Верховний Суд у постанові від 04 травня 2023 року у справі № 910/5911/22 зазначив, що в разі, зокрема, залишення позову без розгляду, суд зобов`язаний виходити з положень частини п`ятої статті 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною (пункт 8.11); при застосуванні частини п`ятої статті 130 ГПК України суд має встановити наявність/відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин (пункт 8.12).
 
Також Верховний Суд у пункті 6.5 постанови від 06 березня 2024 року у справі № 905/1840/21 сформулював висновок, що відповідно до частини п`ятої статті 130 ГПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема, чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
 
Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, в разі залишення позову без розгляду можливе лише в випадку встановлення необґрунтованості дій позивача (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, також постановах Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 925/1372/21, від 11 травня 2023 року у справі № 921/811/21, від 25 квітня 2023 року у  справі № 924/341/22).
 
У постановах від 14 травня 2024 року у cправі № 916/3278/, від 25 квітня 2024 року в справі № 903/1079/23 Верховний Суд вказав, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під цими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина п`ята статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин. Поняття «необґрунтованість дій позивача» не є тотожнім таким поняттям як «зловживання правом», «неправомірність дій» або ж «встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача».
 
Верховний Суд зазначив, що «необґрунтовані дії позивача» не тотожні поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка / які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору - позов.
 
Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи (постанова Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19).
 
Згідно з частинами першою та другою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
 
Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами (постанова Верховного Суду від 26 липня 2024 року в справі № 736/1209/20).
 
Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи, та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16 (провадження № 61-24189св18), від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18 (провадження № 61-10254св20).
 
У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16, зазначено, що саме собою подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.
 
У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 (провадження                                      № 61-48179св18) Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, вказав, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (частина п`ята статті 142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме собою звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача під час звернення до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
 
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції не встановив підстав для визнання дій ОСОБА_1 необґрунтованими, а також зловживання позивачкою своїми процесуальними правами. Крім того, апеляційний суд не встановив необґрунтованих дій позивачки стосовно відповідача ОСОБА_2 . 
 
Колегія суддів звертає увагу на те, що звернення позивачки до суду за захистом порушеного права, а також її дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання нею своїми процесуальними правами, а тому вони не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрат на правову допомогу.
 
Звертаючись до суду з заявою про стягнення судових витрат у розмірі 63 233 грн, пов`язаних із правничою допомогою, сторона відповідача не довела, які дії позивачки у цій справі були необґрунтованими та недобросовісними і в чому вони полягали, що є підставою для компенсації витрат, пов`язаних з розглядом справи у зв`язку із залишенням позову без розгляду.
 
Апеляційний суд зазначив, що звертаючись до суду із заявою про залишення позову без розгляду, ОСОБА_1 посилалась на те, що судовими рішеннями трьох інстанцій у справі № 759/17341/20 відмовлено у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини з батьком ОСОБА_2 (постанова Верховного Суду від 28 квітня 2022 року). Для належного виконання рішень суду по цивільним справам № 759/1382/19 та № 759/1386/19, 31 грудня 2021 року у місті Бердянську Запорізької області добровільно та за попередньою домовленістю сторін передано сина батьку ОСОБА_2 для проведення Новорічних свят та одного календарного тижня зимової відпустки батька, який відповідно до встановленого судом графіку побачень та вимоги державного виконавця зобов`язаний був повернути сина матері 09 січня 2022 року. Однак, 09 січня 2022 року ОСОБА_2 дитину матері не повернув. У подальшому, за фактом викрадення ОСОБА_2 дитини до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості y кримінальному проваджений за № 62022000000000022 від 14 січня 2022 року за частиною другою статті 146 КК України та за № 62022000000000023 від 14 січня 2022 року за частиною першою статті 382 КК України. У лютому 2023 року позивач повернула дитину за постійним місцем її проживання з матір`ю. Разом з тим, 25 грудня 2023 року, ОСОБА_2 викрав дитину повторно. За вказаними фактами до ЄРДР Деснянським УП ГУНП в м. Києві внесено ряд відомостей про вчинені кримінальні правопорушення за № 120231050300001376 від 28 грудня 2023 року за частиною першою статті 125 КК України, № 12023100030003662 від 29 грудня 2023 року за частиною другою статті 146 КК України та № 12023100030003663 від 29 грудня 2023 року за статтею 126-1 КК України. Наприкінці серпня 2024 року позивачкою було встановлено місце знаходження сина та повернуто його за місцем постійного проживання з матір`ю. З огляду на викладене, позивачка просила суд залишити позов без розгляду, у зв`язку з тим, що на даний час предмет спору у цивільній справі № 759/16936/24 відсутній.
 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи відповідача, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання дій позивачки необґрунтованими, оскільки звернення ОСОБА_1 до суду за захистом порушеного права, а також її дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання нею своїми процесуальними правами та тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.
 
Таким чином, надавши оцінку обставинам справи, суд апеляційної інстанції, врахувавши те, що заява про залишення позову без розгляду подана позивачкою ще у підготовчому судовому засіданні, а також врахувавши те, що відповідач не довів необґрунтованість дій позивачки, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на позивачку витрат відповідача на правову допомогу на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивачка не подавала до суду заперечення та/або клопотання про зменшення розміру судових витрат, є безпідставними, оскільки конструкція частини п`ятої статті 142 та частини дев`ятої статті 141 ЦПК України передбачає компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача, що за обставин цієї справи апеляційним судом не встановлено. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18)).
 
Водночас колегія суддів, проаналізувавши наведені заявником постанови Верховного Суду, дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки висновки, зроблені суд під час розгляду цієї справи, відповідають правовим висновкам, зробленим Верховним Судом у справах, на які посилається заявник. Тому заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшла свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, тобто є необґрунтованою.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
 
                                                                                              О. М. Осіян
 
                                                                                              Н. Ю. Сакара
 
                                                                                              В. В. Шипович