ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8670/25 Справа № 214/3940/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковтун Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Халаджи О. В.,
суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 червня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (суддя першої інстанції Ковтну Н.Г.),

В С Т А Н О В И В:

26 квітня 2024 року ОСОБА_3 звернувся до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в якому просив розірвати шлюб між позивачем та ОСОБА_1 , що зареєстрований 29 березня 2022 року в Центрально-Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) за актовим записом №293.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 червня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу, в якій зазначено, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без з`ясування обставин справи.
Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не зробив запит до останньої військової частини для з`ясування обставин проходження позивачем військової служби, а також чи рахується він таким, що зник безвісті при виконанні бойового завдання. Отже суд не повно з`ясував обставини справи та не врахував, що в разі зникнення безвісті позивач не має об`єктивної можливості подати до суду будь-яку заяву чи повідомлення, зокрема про примирення, залишення позову без розгляду, відмову від позову тощо.
Поза увагою суду залишилися суттєві для справи обставини, а саме те, що 09.06.2025 за вих. №ПП/5628 на ім`я доньки позивача ОСОБА_5 надійшло сповіщення №ПП/5628 про те, що її батько ОСОБА_3 відданий Військовій присязі на вірність Українському народу, в бою за Україну, її свободу і незалежність, 05 червня 2025 року зник безвісті, під час виконання бойового завдання, поблизу населеного пункту Дружба, Бахмутського району, Донецької області.
Також вказує, що суд першої інстанції не правильно встановив фактичні обставини справи оскільки сторони проживали окремо не в зв`язку з фактичним припиненням шлюбних стосунків, а в зв`язку з проходженням позивачем служби в ЗСУ. ОСОБА_3 ніколи не висловлював відповідачці про свої наміри розірвати шлюб. При цьому у позивачки с обґрунтовані сумніви у тому, що позов підписам та подав до суду саме ОСОБА_3 , оскільки згідно наявної у суду інформації останній перебував на службі в ЗСУ за межами м. Кривий Ріг та Криворізького району, але позов надійшов до суду поштою з м. Кривий Ріг. На цю обставину суд уваги не звернув.
ОСОБА_2 просив рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 18 червня 2025 року скасувати та зупинити провадження у справі.
Згідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянути справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексації аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. 
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       В даній справі позовні вимоги про розірвання шлюбу, а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
       Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 29 березня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Кривому Розі Криворізькому району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), зроблено відповідний актовий запис №293 (а.с.5).
Згідно військового квитка серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 є військовослужбовцем який проходить службу в Збройних силах України (а.с.8-11).
Судом 18.03.2025 року було зроблено запит до Військової частини НОМЕР_2 в якому просили надати інформацію чи дійсно ОСОБА_3 проходить військову службу.
21 квітня 2025 року Військова частина НОМЕР_2 надала на адресу суду відповідь згідно якої інформація про поточне перебування солдата ОСОБА_3 у військовій частині НОМЕР_2 відсутня, оскільки був направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_3 .
Судом 15 травня 2025 року було зроблено запит до Військової частини НОМЕР_3 в якому просили надати інформацію чи дійсно ОСОБА_3 проходить військову службу.
18 червня 2025 року на адресу суду від Військової частини НОМЕР_3 згідно інформації у військовій частині НОМЕР_3 відсутня, солдат ОСОБА_3 вибув для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_4 .
З моменту фактичного припинення шлюбних відносин сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, єдиного подружнього бюджету не мають. Причиною припинення шлюбних відносин стало те, що у сторін різні характери, різні погляди на сімейне життя, ведення господарства, що поступово призвело до втрати почуттів любові, взаєморозуміння та взаємоповаги, без чого неможливо існування сім`ї. Позивач вважає подальше зберігання шлюбних відносин з відповідачем недоцільним, просить винести рішення, яким розірвати цей шлюб.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що фактичні шлюбні відносини між подружжям припинені, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції 
Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.
Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.
Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.
Згідно п.10 постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 у позовній заяві наполягає на розірванні шлюбу, вказує, що сторони у шлюбі мають діаметрально протилежні погляди на сімейне життя, не ведуть сумісне господарство.
В апеляційній скарзі відповідачка посилалась на те, що шлюбні відносини припинено через проходження позивачем проходження служби у ЗСУ.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачкою до матеріалів справи було долучено сповіщення №ГПП/5628, про те, що ОСОБА_3 05.06.2025 року зник безвісті.
В апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що суд не надав оцінки альтернативним засобам збереження шлюбу, зокрема можливості звернення до медіатора чи психолога.
Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що позивач наполягав на розірванні шлюбу, та приймаючи до уваги вимоги закону, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, дійшов висновку, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, оскільки фактичні шлюбні відносини між ними припинено.
Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин, відповідачем надано не було.
Шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
З урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, оскільки це відповідатиме волі позивачки і після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову про розірвання шлюбу, оскільки такий існує формально, докази про можливість збереження сім`ї відсутні, подальше спільне проживання буде суперечити інтересам сторін.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується із розірванням шлюбу з позивачем, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини.
Слід зазначити, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що на час подання позову ОСОБА_3 перебував на службі у ЗСУ,а тому безпосередньо не мав можливості подати позовну заяву безпідставні, оскільки як вбачається витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 , солдат ОСОБА_3 , самовільно залишив військову частину з 16.11.2023 року по 27.10.2024 року, а позову було подано 26 квітня 2024 року, тобто у вказаний період, а тому відсутні підстави вважати що вказана позовна заява була подана іншою особою.
Також колегія суддів вважає, що відповідачка не ставила під сумнів дану позовну заяву, коли зверталась 01.07.2024 року до суду із заявою про надання строку на примирення.
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції факту зникнення безвісти позивача на час ухвалення рішення судом першої інстанції колегія суддів також відхиляє, оскільки ані представник, ані відповідач не повідомили суд першої інстанції про зазначену обставини, щоб надало суду можливість діяти у інший процесуальний спосіб. При цьому, зазначені доводи апеляційної скарги не підтверджується жодними доказами.
Поряд з цим, колегія суддів, звертає увагу апелянта на те, що окремий механізм розірвання шлюбу із людиною, яка зникла безвісти, який передбачений ч. 4 ст. 8 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісті за особливих обставин», не виключає можливості розірвати шлюб, який ініційований особою до моменту зникнення безвісти, зважаючи на подану такою особою, ОСОБА_3 , заяву про можливість розгляду справи у відсутність такої особи та у якій останній наполягав на розірванні шлюбу.
Натомість, вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясував усі істотні обставини справи, причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, дослідив наявні у матеріалах справи докази, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, тоді як доводи відповідача зводяться до фактичної незгоди з рішенням суду з підстав, що не були відомі суду першої інстанції, при цьому такі обставини не виключають підстав для розірвання шлюбу, що не впливає на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.
Оскільки судом першої інстанції достовірно з`ясовані фактичні взаємини та обставини сумісного життя подружжя, наявність в них неповнолітніх дітей, мотиви розірвання шлюбу та дійсні причини позову, які у своїй сукупності свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу і сім`ї є неможливим, суперечить їх інтересам, враховуючи небажання та неспроможність сторін відновити сімейні відносити, а також відсутність наявних перешкод, передбачених статтею 110 Сімейного кодексу України, приймаючи до уваги, що сім`я повинна будуватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, які втрачені сторонами, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про наявність підстав для розірвання шлюбу.
Також колегія судді вважає, що відсутні належні підстави для зупинення провадження на підставі статті 251 та 253 ЦПК України, оскільки, згідно у вказаних статтях нормах вбачається, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі на період перебування сторони у складі ЗСУ, а у даному випадку позивач у справі є зниклим безвісті та відсутня інформація щодо проходження ним військової служби.
Таким чином, судове рішення суду першої інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді:                                                                                О.В. Халаджи

                                                                               О.В. Агєєв

                                                                               Т.В. Космачевська