Справа № 343/1989/19 
Провадження № 22-ц/4808/3/25 
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                       судді-доповідача        Бойчука І.В.,
                       суддів:                Пнівчук О.В., Томин О.О.,
                       секретаря                        Кузнєцова В.В.,
з участю представника Івано-Франківської обласної прокуратури, 
        ОСОБА_1 та її представника,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом заступника керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Оболонської сільської ради Долинського району, правонаступниками яких є Калуська окружна прокуратура та Долинська міська рада Калуського району Івано-Франківської області до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності та повернення земельної ділянки за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Івано-Франківської області на рішення Долинського районного суду від 22 липня 2020 року під головуванням судді Лицура І.М. у м. Долина,
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року заступник керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області звернувся з позовом до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності та повернення земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що 25 січня 2017 року ОСОБА_1 незаконно оформила право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , площею 0,1323 га, кадастровий номер: 2622084501:01:013:0218, в результаті чого дана земельна ділянка вибула із власності територіальної громади с.Оболоня Долинського району Івано-Франківської області. 
Згідно висновку оціночно-земельної експертизи № 4.4-43/18 від 10.05.2018 року, ринкова вартість земельної ділянки станом на 25.01.2017, може складати 113 473,71 грн 15 серпня 2018 року до Долинського районного суду направлено обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 28, ч.1 ст. 364, ч.2 ст. 28, ч.1 ст. 366 КК України, згідно якого обвинувачені, діючи умисно, склали завідомо неправдивий документ – рішення Оболонської сільської ради № 144-11/2016 від 25 грудня 2016 року, яке є офіційним документом, в якому зазначили, що Оболонська сільська рада вирішила передати у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель в АДРЕСА_1 , площею 0,1323 га, кадастровий номер: 2622084501:01:013:0218, достовірно знаючи, що одинадцята сесія Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області 25.12.2016 не відбувалася та відповідне рішення депутатами не приймалося. 
Після цього в.о. сільського голови с.Оболоня ОСОБА_2 підписала вказане рішення та завірила його відтиском гербової печатки Оболонської сільської ради, надавши статусу офіційного документа. В подальшому вказане рішення Оболонської сільської ради було передано ОСОБА_1 на підставі якого остання 25.01.2017 незаконно оформила право приватної власності на вказану земельну ділянку. 
В ході досудового розслідування кримінального провадження з`ясовано, що одинадцята сесія Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області розпочала роботу 27.12.2016, однак завершена не була, оскільки 29.12.2016 депутатами сільської ради проводилось лише обговорення питань, в тому числі у сфері земельних відносин, щодо перенесення їх на розгляд сесії у січні 2017 року. При цьому 27.12.2016 сесія не була завершена через конфлікти між депутатами щодо розгляду заяв громадян із земельних питань, оскільки вказані заяви, в тому числі і заява ОСОБА_1 , не вирішувались на земельній комісії. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.03.2017, на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , площею 0,1323 га, кадастровий номер: 2622084501:01:013:0218, зареєстровано право власності за ОСОБА_1 , номер запису про право власності: 18757314, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1158257726220. Правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є сільська рада. Таким чином, у разі підроблення сільською радою рішення, яке суперечить інтересам територіальної громади, такі дії не можуть вважатись вираженням волі власника та прийнятими у спосіб й у межах повноважень, а тому земельну ділянку можна повернути на підставі ст. 387 ЦК України.
Просив скасувати записи Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності: 18757314, дата державної реєстрації: 25.01.2017 року та ОСОБА_1 повернути у власність територіальної громади Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області земельну ділянку, площею 0,1323 га., кадастровий номер: 2622084501:01:013:0218, вартістю 113 473,71 грн, яка знаходиться в АДРЕСА_1 .
Рішенням Долинського районного суду від 22 липня 2020 року відмовлено в задоволенні позову заступника керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області за безпідставністю позовних вимог.
У апеляційній скарзі перший заступник прокурора Івано-Франківської областіСтефанчук В. посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що в оспорюваному рішенні встановлено як доведений факт, що Оболонська сільська рада розглянула заяву ОСОБА_1 від 11.04.2016 та рішенням сільської ради від 25.12.2016 затвердила проект землеустрою земельної ділянки загальною площею 0,1323 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 та передала їй у власність ОСОБА_1 , яку зобов`язано зареєструвати в установленому порядку свідоцтво на право власності на отриману земельну ділянку. Підставою для звернення до суду Калуської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Оболонської сільської ради є відсутність волевиявлення власника землі на відчуження земельної ділянки.
Доказами по справі встановлено, що Оболонською сільською радою не приймалося рішення від 25.12.2016 «Про затвердження проекту землеустрою земельної ділянки». Для підтвердження факту того, що Оболонською сільською радою не приймалось такого рішення Калуською місцевою прокуратурою було надано відповідні докази.
Також, згідно наявних в кримінальному провадженні показів членів виконкому ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які були присутні на сесії Оболонської сільської ради 27.12.2016, земельні питання не слухались і не приймались, а в сільській раді відсутні протоколи засідання земельної комісії по згаданих в рішенні Оболонської сільської ради від 25.12.2016 земельних питаннях.
Крім цього, депутати Оболонської сільської ради ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 дали показання про те, що вони не голосували за прийняття рішень по земельним питанням ні 25.12.2016, ні 27.12.2016, коли насправді мала місце сесія Оболонської сільської ради, а депутати ОСОБА_12 та ОСОБА_13 свідчили про те, що на вказаній сесії вони були відсутні, хоча їхні прізвища внесені в протокол засідання сесії, де також вказано, що голосували депутати одноголосно.
Однак, суд першої інстанції надав заздалегідь встановленої сили тільки рішенню Оболонської сільської ради від 25.12.2016, не перевірив його достовірність та не надав жодної оцінки наданим прокурором доказам, відхиливши їх без будь-якої мотивації.
Відмовивши прокурору в задоволенні клопотання про зупинення розгляду справи до вирішення іншої справи в порядку кримінального судочинства, суд водночас відмовив в задоволенні позову через те, що кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не розглянуто, а факт неприйняття рішення про надання земельної ділянки ОСОБА_1 не підтверджений жодними належними та допустимими доказами.
Також, судом при прийнятті рішення встановлено, що рішення Оболонської сільської від 25.12.2016, яким відповідачу передано у власність спірну земельну ділянку не скасовано, є чинним і в судовому порядку не оспорювалося. Доказів визнання рішень цієї сесії незаконними суду не надано.
Не ґрунтуються на матеріалах справи та нормах цивільного законодавства твердження суду про те, що прокурор безпідставно послався на ст. 387 ЦПК України, оскільки цією статтею передбачено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним, а ОСОБА_1 оформила своє право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення компетентного органу місцевого самоврядування, яке є чинним і в судовому порядку не оскаржувалося.
Вказує, що незаконність володіння ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 0,1323 га в АДРЕСА_1 доведена прокурором в ході судового розгляду справи. Також, встановлено, що відповідач набула земельну ділянку на безоплатній основі, тому її витребування не спричинить «непропорційного втручання держави».
Витребування (повернення) майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння поза його волею, у даному конкретному випадку, відповідно до статті 388 ЦК України є належним способом захисту права власності у разі його порушення. 
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що судом вже винесене рішення в аналогічній справі за позовом прокурора з тих самих підстав, щодо законності рішення 11 сесії 7 скликання від 25.12.2016 Оболонської сільської ради. Таке рішення переглядалося Івано-Франківським апеляційним судом та Верховним Судом України були рішення першої та апеляційної інстанції були залишені без змін.
Позивачем не обґрунтовано необхідності звернення саме ним з позовом до суду, не обґрунтовано чому позов пред`явлено тільки щодо ОСОБА_1 та не надано суду доказів необхідності звернення ним в інтересах Оболонської сільської ради з позовом до суду в даній справі.
Зазначає, що спірна земельна ділянка розміром 0,1323 га знаходилась в безстроковому користуванні її матері ОСОБА_14 . 
ОСОБА_14 11.04.2016 з метою приватизації земельної ділянки написала заяву про припинення права користування земельною ділянкою та передачею її на користь ОСОБА_1 
Оболонська сільська рада 11.04.2016 винесла рішення, яким було припинено право користування спірною земельною ділянкою ОСОБА_14 та рішенням Оболонської сільської ради того ж дня надано їй дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Тоді ж було внесено зміни в погосподарську книгу щодо зміни користувача земельної ділянки. Отже, саме з цього часу у неї виникло право на оформлення права користування цією частиною земельної ділянки, а сама земельна ділянка не вибувала з фактичного користування їхньої сім`ї.
Отже 11.04.2016 відбулось передання прав користування земельною ділянкою від її матері до неї. Рішення про зарахування земельної ділянки в землі запасу Оболонською сільською радою не приймалось. Тому вже тільки за цих обставин, вимога про повернення земельної ділянки на користь сільської ради не підлягає до задоволення.
ОСОБА_1 відповідно до чинного на час державної реєстрації земельної ділянки законодавства зареєструвала право власності на передану їй у власність земельну ділянку.
Жодних доказів вчинення відповідачем ОСОБА_15 будь-яких дій, що суперечили б положенням ст.116,118 ЗК України або іншим вимогам законодавства України, представником позивача не надано і в судовому засіданні не здобуто.
Оболонська сільська рада жодних претензій щодо передачі у власність ОСОБА_15 земельної ділянки не заявляла і своїм правом на оскарження незаконних дій, скасування рішень не скористалась.
Більш того, Оболонська сільська рада своїми рішеннями 11.04.2016 надала згоду ОСОБА_15 на розробку детального плану земельної ділянки, затвердила детальний план та затвердила проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , площею 0.1323 га.
Крім цього, рішення Оболонської сільської ради від 25.12.2016, яким їй передано у власність земельну ділянку площею 0,1323 га, не скасовано воно є чинним і в судовому порядку не оспорювалося. Даний факт не заперечується учасниками процесу.
Щодо доказів долучених позивачем слід зазначити, що вони є неналежними та недопустимими.
Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник Івано-Франківської обласної прокуратури, апеляційну скаргу підтримав з мотивів наведених у ній.
ОСОБА_1 та її представник, вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Представник Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області в засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги прокурора з наведених у ній підстав.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, ОСОБА_1 та її представника, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.
Встановлено, що земельна ділянка площею 0,1323 га, що розташована в АДРЕСА_1 кадастровий номер: 2622084501:01:013:0218, перебувала у безстроковому користуванні ОСОБА_14 , яка є матір`ю відповідачки ОСОБА_1 
ОСОБА_14 у встановленому законом порядку 11.04.2016 написала до місцевої ради заяву про припинення права користування земельною ділянкою та передачу цієї ділянки на користь дочки ОСОБА_1 . 
Оболонська сільська рада 11 квітня 2016 року винесла рішення № 47-5/2016, згідно якого припинено право користування спірною земельною ділянкою ОСОБА_14 та рішенням № 53-5/2016 від того ж числа надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки. Тобто 11.04.2016 відбулася передача прав користування земельною ділянкою від ОСОБА_14 до ОСОБА_1 . 
ОСОБА_1 відповідно до чинного на час державної реєстрації земельної ділянки законодавства на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування зареєструвала право власності на передану їй у власність земельну ділянку, площею 0,1323 га, в АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 2622084501:01:013:0218.
Згідно з рішенням Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області № 144-11/2016 від 25.12.2016 року (т.1 а.с. 16), сільська рада розглянула заяву ОСОБА_1 № З-107 від 22.12.2016 року, затвердила проект землеустрою земельної ділянки, площею 0,1323 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2622084501:01:013:0218 та передала вказану земельну ділянку у власність ОСОБА_1 і зобов`язала її зареєструвати в установленому порядку свідоцтво на право власності на вказану ділянку.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 117076714 від 14.03.2018 року (т.1 а.с. 67), ОСОБА_1 зареєструвала право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадбну ділянку), що знаходиться по АДРЕСА_1 , площею 0,1323 га, кадастровий номер: 2622084501:01:013:0218.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.
Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 та ін.).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
У статті 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико- культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).
Відповідно до вимог статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою включає в себе право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно з ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина перша, друга статті 152 ЗК України).
Відмовляючи заступнику керівника Калуської місцевої прокуратури у задоволенні позову, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що рішення Оболонської сільської ради №144-11/2016 від 25.12.2016, яким відповідачці передано у власність спірну земельну ділянку не скасоване, є чинним і в судовому порядку не оспорювалося. 
Такожвідсутні правові підстави для скасування запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 18757314 від 25.01.2017 року, та зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність територіальної громади Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області земельну ділянку: площею 0,1323 га, вартістю 113 473,71 грн., що знаходиться в АДРЕСА_1 кадастровий номер: 2622084501:01:013:0218.
З врахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов заступника керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області є безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити.
З такими висновками погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Доводи апелянта про те, що прокуратурою було надано відповідні докази які підтверджують те, що сесія Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області 25.12.2016 не відбувалася, а рішення про надання земельної ділянки ОСОБА_1 не приймалося є необґрунтованими, оскільки такі посилання не підтверджені в суді належними та допустимими доказами.
Встановлено, що одинадцятою сесією депутатами Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області 25.12.2016 було прийняте рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку погосподарських будівель і споруд. Зареєстровано свідоцтво про право власності на вищевказану земельну ділянку. Відповідно до протоколу сесії Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області вищевказане рішення прийняте одноголосно всіма присутніми депутатами 25.12.2016 (т.1 а.с. 16-17).
Рішення Оболонської сільської ради №144-11/2016 від 25.12.2016, яким відповідачці передано у власність спірну земельну ділянку не скасоване і є чинним.
Доводи апелянта про те, що депутати Оболонської сільської ради ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 не голосували за прийняття рішень по земельним питанням 25.12.2016 та 27.12.2016, коли насправді мала місце сесія Оболонської сільської ради є необґрунтованими, оскільки спростовуються тим, що на сесії Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області 25.12.2016 були присутні 12 депутатів, серед яких були: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які приймали участь в голосуванні та прийнятті рішень по земельних питаннях.
Доводи апелянта про те, що депутати Оболонської сільської ради ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 дали покази, що не голосували за прийняття рішень по земельним питанням 25.12.2016 та 27.12.2016 і те, що депутати ОСОБА_12 та ОСОБА_13 свідчили про те, що на вказаній сесії вони були відсутні, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі показання вони давали у кримінальному провадженні, порушеному щодо службових осіб цієї ради про зловживання ними службовим становищем, а не питання фактичного вирішення земельних питань депутатами Оболонської сільської ради на сесії.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції надав заздалегідь встановленої сили тільки рішенню Оболонської сільської ради від 25.12.2016, не перевірив його достовірність та не надав жодної оцінки доказам є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції дослідив вказані обставини, про що зазначив у своєму рішенні.
Не встановлені судом першої та апеляційної інстанцій обставини щодо незаконності володіння ОСОБА_1 земельною ділянкою. Оголошена ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підозра у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 364, ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 366 КК України, на які посилається прокурор, не є належними та допустимими доказами того, що сесія Оболонської сільської ради 25.12.2016 року не проводилася і рішення по земельних питаннях не приймалося. Також доказів визнання рішень цієї сесії незаконними суду не надано.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року було зупинено апеляційне провадження у цій справі до набрання законної сили судового рішення у кримінальній справі №343/356/18 про обвинувачення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 28, частинами 1 та 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28, частинами 1 та 2 ст. 366 КК України.
Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 25 червня 2025 року встановлено, що об`єднані в одне провадження матеріали кримінальних проваджень про обвинувачення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 364, ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 366 КК України, закрито на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України в зв`язку з закінченням строків давності, передбачених ч.1 ст. 49 КК України та звільнено цих осіб від кримінальної відповідальності (т.2 а.с. 22-25).
У зв`язку з цим, ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 липня 2025 року було поновлено апеляційне провадження у цій справі.
Разом з тим, положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02 листопада 2004 року в справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.
У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року в справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
Зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21).
З врахуванням встановленого, не вбачається жодних підстав щодо вчинення відповідачкою дій, які б суперечили положенням ст. 116, 118 Земельного кодексу України.
Протиправної поведінки ОСОБА_16 як набувача земельної ділянки не встановлено та підстав для повернення земельної ділянки немає, тому в даному випадку дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
       п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області залишити без задоволення.
Рішення Долинського районного суду від 22 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 15 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук                                                                                        О.О. Томин