КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 757/32805/22-ц                                                                Головуючий у суді І інстанції Остапчук Т.В.
Провадження № 22-ц/824/12089/2025                                                    Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
22 жовтня 2025 року                                                  м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на протокольну ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просила визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 , автомобіль марки «Toyota RAV4», 2020 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США; в порядку поділу майна визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаної квартири, а за відповідачем - право власності на зазначений автомобіль; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за її частку в спільному майні подружжя, а саме 1/2 частки ринкової вартості автомобіля в сумі 621 666,20 грн та грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США.
18 лютого 2025 року представник позивачки - адвокат Шишка Ю.О. подала до суду заяву про забезпечення доказів шляхом покладення зобов`язання на ОСОБА_2 надати письмові відповіді на поставлені у позовній заяві ОСОБА_1 запитання протягом 15 днів з моменту постановлення відповідної ухвали.
В обґрунтування заяви послалась на те, що у позовній заяві відповідно до статті 93 ЦПК України відповідачу було поставлено 10 питань, які стосуються предмету позову та відповіді на які сприятимуть всебічному і об`єктивному з`ясуванню обставин даної справи. Однак, відповідної заяви свідка від відповідача на адресу позивачки не надходило і в матеріалах справи не міститься.
Стверджувала, що вичерпні відповіді ОСОБА_2 на поставлені ОСОБА_1 запитання є доказом, на підставі якого суд зможе з`ясувати всі обставини справи № 757/32805/22-ц щодо поділу спільного майна подружжя та розглянути справу по суті. Зокрема, питання № 1-8 стосуються безпосередньо обсягу рухомого майна, а саме грошових коштів, які були накопичені сторонами під час зареєстрованого шлюбу, що підлягають поділу між подружжям. Відсутність інформації, що стосується грошових коштів на банківських рахунках, порушує права позивачки, оскільки унеможливлює включення цього рухомого майна (грошових коштів) до загального обсягу майна подружжя, що підлягає поділу.
Отже, на думку позивачки, вбачається необхідність здійснити забезпечення судом доказів шляхом покладення зобов`язання на відповідача надати письмові відповіді на поставлені у позові запитання в порядку статті 93 ЦПК України.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 травня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання № 4525375, відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про забезпечення доказів у справі.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що сторона позивачки може допитати відповідача в якості свідка в судовому засіданні, якщо він цього забажає, тому підстави для забезпечення доказів шляхом покладення на відповідача зобов`язання надати письмові відповіді на питання позивачки в порядку статті 93 ЦПК України відсутні.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка в особі представника - адвоката Шишки Ю.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справита порушення норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та постановити нове рішення, яким задовольнити клопотання про забезпечення доказів.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що позивачкою використано процесуальне право письмового опитування відповідача як свідка відповідно до положень статті 93 ЦПК, що було зумовлено тим, що спірні грошові кошти, які є предметом поділу як спільне майно подружжя, перебувають на рахунках в українських та іноземних банках, оформлених на ім`я відповідача, реквізити яких позивачці не відомі, тому ОСОБА_1 у позовній заяві постановлено  ОСОБА_2 10 запитань по суті спору.
Відповідач порушив принцип добросовісності, оскільки не надав належним чином оформлені відповіді на питання письмового опитування, аргументуючи це тим, що відзив на позовну заяву та інші процесуальні документи вже містять вичерпні відповіді на поставлені позивачкою питання, що не відповідає вимогам статті 93 ЦПК України, згідно якої відповіді відповідача як свідка мають бути оформлені окремим процесуальним документом за його особистим підписом.
11 березня 2025 року після подання заяви про забезпечення доказів шляхом покладення зобов`язання на відповідача надати відповіді на поставлені йому запитання представником відповідача - адвокатом Богомазом А.П. через підсистему «Електронний суд» було подано заяву про долучення до матеріалів справи заяви свідка від 10 березня 2025 року власноручно надрукованої та підписаної ОСОБА_2 .
Проте вищевказана заява свідка містить недоліки, а саме в порушення частини другої статті 93 ЦПК України відповідачем не надано вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті спору, а тому цей доказ є неналежним, недопустимим і недостовірним, який не може бути взятий судом до уваги під час розгляду справи № 757/32805/22-ц.
Звертає увагу, що заява свідка ОСОБА_2 взагалі не містить відповіді на питання № 8, а відповіді відповідача на питання № 1-7 є однотипними та узагальненими. При цьому більшість поставлених відповідачу питань вимагали надання окремих доказів (письмових чи електронних), проте на жодне з питань посилання та долучення таких доказів зі сторони відповідача не було здійснено всупереч частини п`ятої статті 93 ЦПК України.
Просить врахувати, що опитування відповідача є важливим та єдиним доступним доказом у цій справі стосовно вимоги про поділ грошових коштів на банківських рахунках, набутих за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Зокрема, позивачці достеменно відомо, що банківські рахунки за час шлюбу були відкриті у наступних банках: Банк Америка (Bank of America), Ерсте Банк (Erste Bank) в Австрії, АТ «Сенс Банк». Проте точних банківських реквізитів та грошових сум на них позивачці не відомо, у зв`язку з чим виникла необхідність у поданні заяви про письмове опитування відповідача.
Крім того, матеріали справи підтверджують наявність банківського рахунку подружжя в іноземному банку: АТ 272011182459414401, з якого відповідач здійснював перерахування грошових коштів на рахунок в українському банку за час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою та в інтересах сім`ї. Проте позивачці не відомо, в якому іноземному банку відкрито саме цей рахунок та не відома сума коштів, яка була акумульована там за час зареєстрованого шлюбу з відповідачем.
Отже, керуючись принципом розумності та добросовісності, найлегшим способом встановлення вищезазначеної інформації є саме письмове опитування відповідача в порядку статті 93 ЦПК України. Водночас, відповідач не відмовився від надання відповідей на поставлені питання за умовами частини шостої вказаної статті, а отже зобов`язаний надати вичерпні відповіді на кожне з питань, чого у своїй заяві від 10 березня 2025 року навмисно не зробив.
Також позивачка вказує, що клопотання про забезпечення доказів шляхом покладення зобов`язання на відповідача надати письмові відповіді в порядку статті 93 ЦПК України (вх. № 23151/25-вх) було подано 18 лютого 2025 року, а фактично розглянуто та занесено до протоколу судового засідання 14 травня 2025 року, а отже зі спливом майже 3 місяців, що є порушенням частини другої статті 118 ЦПК України.
Окрім цього, з невідомих позивачці причин оскаржувана ухвала не оформлювалася окремим процесуальним документом у паперовій формі згідно із частиною п`ятою статті 118 ЦПК України.
Суд першої інстанції не врахував вищенаведені обставини, допустив порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про відмову у задоволенні клопотання про забезпечення доказів, що призвело до неправильного вирішення заявленого питання та постановлення протокольної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та порушує права сторони позивачки на збільшення позовних вимог.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надійшов.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки - адвокат Шишка Ю.О. підтримала викладені в апеляційній скарзі доводи, просила її задовольнити.
Відповідач  ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити ухвалу про відмову в забезпеченні доказів без змін.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що на розгляді Печерського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження перебуває цивільна справа №757/32805/22-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Предметом спору між сторонами є поділ квартири АДРЕСА_1 , автомобіля марки «Toyota RAV4», 2020 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та грошових коштів у розмірі 100 000 доларів США.
У позовній заяві позивачка забажала поставити відповідачу декілька запитань відповідно до статті 93 ЦПК України, а саме:
1. В яких українських, європейських банках та банках США тощо Ви маєте відкритті банківські рахунки на своє ім`я?
2 . Які реквізити банківського рахунку, відкритого на Ваше ім`я в Ерсте Банк (Erste Bank) в Австрії?
3. Яка сума коштів зберігається на банківському рахунку, відкритому на Ваше ім`я в Ерсте Банк (Erste Bank) в Австрії?
4. Чи маєте Ви банківський рахунок, відкритий на Ваше ім`я в Банк Америка (Bank of America)?
5. Які реквізити банківського рахунку, відкритого на Ваше ім`я в Банк Америка (Bank of America)?
6. Яка сума коштів зберігається на банківському рахунку, відкритому на Ваше ім`я в Банк Америка (Bank of America)?
7. Яка загальна сума кошті зберігається Вами в банківських та фінансових установах на Вашому імені?
8. Яка сума коштів зберігається на банківському рахунку, відкритому на Ваше ім`я в АТ «Альфа-Банк»?
8. Які операції без відома дружини Ви здійснювали з банківських рахунків, відкритих на Ваше ім`я в період шлюбу?
10. Що Ви придбали у період шлюбу за рахунок спільного сімейного бюджету?
18 лютого 2025 року під час розгляду справи в підготовчому провадженні представник позивачки - адвокат Шишка Ю.О. звернулася до суду із заявою про забезпечення доказів шляхом покладення зобов`язання на ОСОБА_2 надати письмові відповіді на поставлені ОСОБА_1 у позовній заяві запитання протягом 15 днів з моменту постановлення відповідної ухвали.
11 березня 2025 року представником відповідача - адвокатом Богомазом А.П. через підсистему «Електронний суд» подано до суду заяву про долучення до матеріалів справи заяви свідка від 10 березня 2025 року, власноруч підписаної ОСОБА_2 .
Вказана заява в матеріалах справи в паперовій формі відсутня, проте наявна у додатках до картки електронного документа від 11 березня 2025 року за № 33460/25-Вх у підсистемі «Електронний суд», тому суд апеляційної інстанції роздрукував її та долучив до матеріалів справи.
За результатом розгляду вищевказаної заяви представника позивачки суд першої інстанції постановив ухвалу від 14 травня 2025 року, занесену до протоколу судового засідання № 4525375, якою в задоволенні клопотання про забезпечення доказів шляхом покладення на відповідача зобов`язання надати письмові відповіді на питання позивачки в порядку статті 93 ЦПК України відмовив.
Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 81 ЦПК України.
Отже, ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Забезпечення доказів - це процесуальна дія суду, яка вчиняється за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо вони вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів.
Нормою частини першої статті 116 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом (частина друга статті 116 ЦПК України).
Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви (частина третя статті 116 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів зазначаються, зокрема, докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів; спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності - особу, у якої знаходяться докази; перелік документів, що додаються до заяви.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 01 квітня 2020 у справі № 367/6751/18-ц, та Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, наведених у постанові від 01 листопада 2021 року у справі № 520/14132/18, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів. Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення доказів може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.
Процесуальний механізм забезпечення доказів призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.
Тобто, це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.
Також, основною складовою обґрунтованості заяви про забезпечення доказів є необхідність доведення обставин, що існують достатні підстави вважати, що такі докази будуть втрачені в подальшому.
Отже, процесуальним порядком та механізмом забезпечення доказів передбачено, що суд, розглядаючи заяву про забезпечення доказів, має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкоджені, втратити свою доказову цінність тощо).
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2024 року в справі № 643/2791/22, у статтях 90-93 ЦПК України встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи. При цьому суд зобов`язаний попередити свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.
Відповідно до частини першої статті 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.
Допит свідка - це логічна і психологічна діяльність особи, яка бере участь у справі, та суду, спрямована на одержання від свідка усних показань, що мають значення для справи. Допит свідка є процесуальною формою здобуття та дослідження одного із засобів доказування - показів свідка.
Відповідно до статті 93 ЦПК України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.
Учасник справи, якому поставлено питання позивачем, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті.
Відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніш як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - до першого судового засідання.
Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання.
У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), відповіді на питання щодо обставин справи, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань.
Якщо поставлене запитання пов`язане з наданням відповідних доказів, що підтверджують відповідні обставини, учасник справи разом з наданням заяви свідка надає копії відповідних письмових чи електронних доказів.
Учасник справи має право відмовитися від надання відповіді на поставлені запитання: 1) з підстав, визначених статтями 70, 71 цього Кодексу; 2) якщо поставлене запитання не стосується обставин, що мають значення для справи; 3) якщо учасником справи поставлено більше десяти запитань.
За наявності підстав для відмови від відповіді учасник справи повинен повідомити про відмову іншого учасника та суд у строк для надання відповіді на запитання. Суд за клопотанням іншого учасника справи може визнати підстави для відмови відсутніми та зобов`язати учасника справи надати відповідь.
Водночас, положеннями частини першої статті 92 ЦПК України передбачено, що сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.
Таким чином, із системного аналізу наведених норм вбачається, що письмове опитування учасників справи як свідків, передбачене статтею 93 ЦПК України, допускається процесуальним законом виключно за їх згодою.
У справі, яка переглядається, встановлено, що у поданій до суду заяві свідка від 10 березня 2025 року ОСОБА_2 фактично надав відповіді на питання, поставлені у позовній заяві ОСОБА_1 щодо письмового опитування відповідача як свідка.
Тобто відповідне клопотання позивачки по суті було вирішено, а незгода її представника - адвоката Шишки Ю.О. із наданими відповідачем відповідями не є належною підставою для вирішення зазначеного питання у порядку забезпечення доказів в розумінні положень статті 116 ЦПК України.
При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, сторона позивачки може допитати відповідача в якості свідка в судовому засіданні за його згодою, тому підстави для застосування положень статті 93 ЦПК України відсутні.
За таких обставин колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для задоволення клопотання представника позивачки - адвоката Шишки Ю.О. про забезпечення доказів шляхом зобов`язання відповідача надати письмові відповіді в порядку статті 93 ЦПК України.
Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Враховуючи наведене, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що: деякі питання, поставлені відповідачу, вимагали надання відповідних окремих доказів (письмових чи електронних), проте на жодне з питань долучення таких доказів зі сторони відповідача не було здійснено всупереч частини п`ятої статті 93 ЦПК України; опитування відповідача є важливим та єдиним доступним доказом у справі при встановленні обставин, з приводу яких позивачкою були поставлені йому запитання в порядку статті 93 ЦПК України, і найлегшим способом встановлення цієї інформації є саме письмове опитування відповідача; відповідач не відмовився від надання відповідей на поставлені питання за умовами ч. 6 ст. 93 ЦПК України, а отже зобов`язаний надати вичерпні відповіді на кожне з питань.
Апеляційний суд враховує, що обома сторонами на підтвердження своїх позицій разом із процесуальними заявами по суті справи було надано відповідний обсяг письмових доказів, які підлягатимуть оцінці судом першої інстанції при ухваленні рішення по суті спору.
Виходячи з викладеного, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги в тому, що судом першої інстанції не виконано завдань підготовчого провадження, передбачених статтею 189 ЦПК України, а саме визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач порушив принцип добросовісності, оскільки тривалий час не надавав належним чином оформленої відповіді на питання письмового опитування в порядку статті 93 ЦПК України шляхом подання заяви свідка, оформленої відповідним процесуальним документом за його особистим підписом, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки є суб`єктивною оцінкою процесуальної поведінки іншого учасника справи, а не передбаченою законом підставою для скасування законної і обґрунтованої ухвали суду.
Посилання апеляційної скарги на те, що всупереч частини п`ятої статті 118 ЦПК України та з невідомих стороні позивачки причин оскаржувана ухвала не оформлювалася судом окремим документом у паперовій формі не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги з огляду на таке.
Згідно вимог частини першої, п`ятої статті 118 ЦПК України заява про забезпечення доказів розглядається в судовому засіданні в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з особливостями, встановленими цією статтею. За результатами розгляду заяви про забезпечення доказів суд постановляє ухвалу про задоволення чи відмову у задоволенні заяви.
За змістом пункту 1 частини першої статті 258 ЦПК України судовими рішеннями є, серед іншого, ухвали.
Згідно з частиною другою статті 258 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.
Частиною другою статті 259 ЦПК України визначено, що рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються у нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої наведеної статті ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати. Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.
Тобто процесуальним законом визначено право суду ухвалювати відповідні процесуальні рішення у виді ухвали, не виходячи до нарадчої кімнати, разом із цим передбачено обов`язок суду щодо занесення відомостей про таке судове рішення до протоколу судового засідання.
Оскільки нормами процесуального права не визначено, з яких процесуальних питань суд вправі постановляти ухвали, не виходячи до нарадчої кімнати, у таких випадках суд керується міркуванням відсутності безпосередньої законодавчої заборони на вирішення певних процесуальних питань такого виду ухвал, урахувавши важливість вирішеного питання, предмет позову, складність справи, а також очевидний характер того рішення, яке з урахуванням усіх обставин вправі був постановити суд. Зокрема, якщо відповідне процесуальне рішення не потребує детальної аргументації, наведення обґрунтованих висновків, відповіді на кожний довід учасників справи, таке рішення може бути ухвалено судом без виходу до нарадчої кімнати шляхом його проголошення та внесення відповідних відомостей до протоколу судового засідання.
Наведене узгоджується з висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 753/8006/20.
Таким чином, наведені вимоги закону не передбачають обов`язкове оформлення ухвали про задоволення чи відмову у задоволенні заяви про забезпечення доказів окремим документом, а тому постановлення оскаржуваної ухвали судом, не виходячи до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання вимогам частини п`ятої статті 118 ЦПК України відповідає.
Крім того, постановлення судом першої інстанції ухвали про відмову у забезпеченні доказів шляхом покладення на відповідача зобов`язання надати письмові відповіді на питання в порядку статті 93 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, не призвело до порушення прав позивачки, оскільки висновки суду є достатньо аргументованими, про що свідчить звукозапис судового засідання.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до частини другої статті 118 ЦПК України заява про забезпечення доказів розглядається не пізніше п`яти днів з дня її надходження до суду, тоді як подана представником позивачки заява була розглянута в судовому засіданні 14 травня 2025 року зі спливом майже трьох місяців, апеляційний суд враховує, що відповідно до частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Разом із тим, у справі, що переглядається, таких обставин апеляційним судом не встановлено.
Також ухвала суду першої інстанції не суперечить принципу безпосередності дослідження судових доказів, на необхідність дотримання якого посилалась ОСОБА_1 в апеляційній скарзі.
Отже, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції зробив передчасний та помилковий висновок про відмову у задоволенні клопотання про забезпечення доказів, що призвело до неправильного вирішення аявленогопитання та постановлення протокольної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та порушує права сторони позивачки на збільшення позовних вимог.
Щодо аргументу апеляційної скарги про порушення судом права позивачки на доступ до правосуддя колегія суддів зазначає, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пелевін проти України» (Pelevin v. Ukraine), заява № 24402/02, § 27, від 20 травня 2010 року).
Право на подачу позивачкою клопотання про забезпечення доказів у справі, яка вже досить тривалий час розглядається в суді, не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку подачі такого клопотання за наявних в матеріалах справи доказів не є обмеженням в отриманні судового захисту. Процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб, що є передбачуваними для учасників судового процесу, виходячи із наведених вище конкретних норм ЦПК України, що регулюють інститут забезпечення доказів у цивільній справі.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову в забезпеченні доказів у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстави для її скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постанова апеляційного суду, яка прийнята з такого процесуального питання, як застосування заходів забезпечення доказів, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 рокупро відмову в забезпеченні доказів, занесену до протоколу судового засідання № 4525, залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб

Судді:                                                                                   Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній