ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 р. 	Справа № 440/5267/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.02.2025, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, м. Полтава,  по справі № 440/5267/24
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2024 року ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (далі – відповідач, УДМС в Полтавській області) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просив суд: 
- визнати протиправними дії Управління Державної міграційної служби у Полтавській області щодо повернення документів та закриття провадження по справі щодо документування ОСОБА_1 паспортом громадянина України;
- зобов`язати Управління Державної міграційної служби у Полтавській області прийняти до розгляду пакет документів позивача щодо документування його, ОСОБА_1 , паспортом громадянина України та відкрити провадження по справі.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у справі № 440/5267/24 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким   задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  позивачем зазначено, що він позбавлений можливості самостійно отримати втрачене свідоцтво про народження, у зв`язку з чим також звернувся із заявою до Міністерства закордонних справ України з метою сприяння останнього у витребуванні з території РФ свідоцтва про народження ОСОБА_1 . Проте із відповіді Міністерства закордонних справ України вбачається, що  наразі відсутня можливість вирішення будь-яких консульських питань на території країни-агресора дипломатичними каналами через повномасштабну агресію РФ проти нашої держави, у тому числі і витребування зазначеного документа. Тобто, позивач вичерпав усі можливі способи, які б дозволили йому реалізувати своє законне право на захист своїх прав та законних інтересів, а саме звертався до Управління Державної міграційної служби у Полтавській області та намагався самостійно витребувати своє свідоцтво про народження, однак не отримав жодного позитивного результату.
Окрім того, позивач з посиланням на приписи частини четвертої статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та п.3.9 Правил  внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 № 96/5, вказує на те, що на даний час відсутній механізм поновлення актового запису цивільного стану  та неможливо здійснити правильне написання відомостей у поновлених актових записах цивільного стану та здійснити необхідну перевірку, так як для здійснення такої перевірки та правильного написання даних, у нашому випадку необхідно отримати підтверджуючий документ від компетентних органів іноземної держави, що наразі неможливо. Механізм підтвердження за відсутності таких документів поки що на законодавчому рівні відсутній, наявне тільки право.
Таким чином, на думку позивача єдиним способом, щоб відповідач прийняв до розгляду пакет документів позивача щодо документування його, ОСОБА_1 , паспортом громадянина України та відкрило провадження по справі, з врахуванням відсутності  свідоцтва про народження позивача (та неможливості законно поновити таке свідоцтво), є рішення суду, яке зобов`яже вказаний орган до таких дій на підставі наявних у матеріалах справи доказів.
Не погоджуючи із доводами апеляційної скарги відповідачем подано до суду апеляційної інстанції письмовий відзив, в якому просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що справа судом розглянута за правилами спрощеного провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, який відноситься до незначної складності, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за  таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про розгляд справ за його участі та вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 24.01.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Пирятинського сектору УДМС у Полтавській області із заявою № 5335-000042954 про встановлення належності до громадянства України (а.с. 85 – 87 том 1).
До заяви ОСОБА_1 додав такі документи: 1) довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24.08.1991 або станом на 13 листопада 1991 року, № 5335-77/5335-23, видану 19.01.2023 Пирятинським сектором УДМС у Полтавській області (а.с. 88 том 1); рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 19.10.2021 у справі № 544/1618/21 (а.с. 88, зворотній бік – 91 том 1); рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 12.12.2022 у справі № 544/1411/22 (а.с. 91, зворотній бік, - 94 том 1); додаткове рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 12.12.2022 у справі № 544/1618/22 (а.с. 95 – 96 том 1).
Листом УДМС в Полтавській області від 07.02.2023 на адресу Пирятинського УДМС у Полтавській області повернуто заяву гр. ОСОБА_1 та подані заявником документи про встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» для повернення заявникові та зазначено, що під час перевірки відповідності поданих документів вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України, встановлено, що заявником в порушення вимог підпункту «б» пункту 10 Порядку не надано копію свідоцтва про народження (а.с. 87, зворотній бік том 1).
Листом Пирятинського сектору УДМС в Полтавській області від 30.03.2023 № 5335-260/5335-23 відповідно до п. 90 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 № 215/2001 (далі – Порядок) повернуто ОСОБА_1 на доопрацювання заяву про встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001. Зазначено, що під час перевірки відповідності поданих документів вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України, встановлено, що заявником порушено вимоги підпункту «б» пункту 10 Порядку - не надано копію свідоцтва про народження. Рекомендовано усунути вказані недоліки та повторно звернутися до Пирятинського сектору УДМС у Полтавській області протягом двох місяців (а.с. 97 том 1).
Вказаний лист містить напис «мені повернуто матеріали справи: 1. Рішення Пирятинського райсуду у справі № 544/1618/21 від 19 жовтня 2021 року, 2. Рішення Пирятинського райсуду від 12 грудня 2022 року, справа № 544/1411/22, 3. Додаткове рішення Пирятинського райсуду від 19.12.2022 у справі № 544/1618/22» та підпис особи.
30 червня 2023 року головним спеціалістом Пирятинського сектору УДМС в Полтавській області Наталією Адамчук прийнято рішення, затверджене завідувачем Пирятинського сектору УДМС у Полтавській області Ольгою Марченко 30.06.2023, про припинення провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» (а.с. 97, зворотній бік том 1).
У рішенні зазначено, що Пирятинським сектором УДМС в Полтавській області розглянуто клопотання ОСОБА_1 про встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України». Під час опрацювання матеріалів клопотання було встановлено, що заявником в порушення вимог підпункту б пункту 10 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 № 215/2001, не надано копію свідоцтва про народження. У зв`язку з цим заявнику було запропоновано усунути вказаний недолік та повторно подати протягом 2-х місяців з письмовим роз`ясненням викладених вище обставин. 30 березня 2023 року було направлено повідомлення для ознайомлення про зазначені обставини за вихідним № 5335-260/5335-23 на адресу, вказану у заяві, а саме: АДРЕСА_1 . З урахуванням того, що ОСОБА_1 у визначений законодавством термін (протягом 2 місяців з дня повернення йому документів) не усунув недоліків та не подав документи повторно, провадження за його заявою припинити, про що надіслати йому письмове повідомлення.
Листом Пирятинського сектору УДМС в Полтавській області від 30.06.2023 № 5335-489/5335-23, адресованим ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), повідомлено про прийняте рішення про припинення провадження за заявою про встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 у зв`язку з не усуненням у визначений термін недоліків та не поданням документів повторно (а.с. 98 том 1).
Докази отримання такого повідомлення позивачем відповідачем не надано.
Також судом встановлено, що позивач звертався до Міністерства закордонних справ України щодо сприяння у витребуванні з російської федерації свідоцтва про народження.
Листом Міністерства закордонних справ України від 18.09.2023 № 71/19-091-110801 повідомлено позивача, що через повномасштабну агресію рф проти нашої держави дипломатичні відносини між Україною та росією розірвано, а всіх співробітників закордонних установ евакуйовано з території держави-агресора. У зв`язку з цим відсутня можливість вирішення будь-яких питань консульського характеру на території країни-агресора дипломатичними каналами, у т.ч. витребування запитуваного документа (а.с. 23 том 1).
У листі Міністерства закордонних справ України від 19.12.2023 № 71/19-091-153581 у зв`язку з повторним зверненням позивача щодо сприяння у витребуванні з російської федерації свідоцтва про народження зазначено, що для з`ясування можливості поновлення актового запису про народження доцільно звернутися до Міністерства юстиції України, яке є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану (а.с. 31 том 1).
На звернення позивача до ДМС України від 08.01.2024 щодо документування паспортом громадянина України,   ДМС України листом від 05.02.2024 № К-295-24/6.4/683-24 повідомила, що за інформацією УДМС у Полтавській області 24.01.2023 до Пирятинського сектору УДМС у Полтавській області заявником було подано документи для встановлення належності до громадянства України, 30.03.2023 Пирятинським сектором УДМС у Полтавській області відповідно до пункту 90 Порядку подані документи були повернуті із зазначенням причин повернення для усунення недоліків, 30.06.2023 Пирятинським сектором УДМС у Полтавській області було прийнято рішення про припинення провадження за заявою від 24.01.2023. Роз`яснила, що у разі наявності всіх необхідних документів, зокрема, копії свідоцтва про народження, заявник має право повторно звернутися до територіального підрозділу ДМС з заявою про встановлення належності до громадянства України. Питання документування паспортом громадянина України буде вирішено лише після прийняття рішення про встановлення належності до громадянства України (а.с. 9 – 10 том 1).
Вважаючи протиправними дії Управління Державної міграційної служби у Полтавській області щодо повернення документів та закриття провадження по справі щодо документування ОСОБА_1 паспортом громадянина України, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що рішення про припинення провадження за заявою ОСОБА_1 від 30.06.2023 з тих підстав, що заявником в порушення вимог підпункту «б» пункту 10 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 № 215/2001, не надано копію свідоцтва про народження та протягом 2-х місяців з дня повернення йому документів не усунуто недоліки та не подано документи повторно, ґрунтується на вимогах законодавства, прийнято з урахуванням обставин, які мали значення для його прийняття, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій щодо припинення провадження та похідні вимоги про зобов`язання вчинити дії задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, виходячи з наступного.
Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначені  Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III (далі – Закон № 2235-ІІІ).
За визначеннями, що містяться у статті 1 Закону № 2235-ІІІ, громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.
За приписами частини першої статті 3 Закону № 2235-ІІІ визначено, що громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;
4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України (частина 2 статті 3 Закону № 2235-ІІІ).
Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі – Порядок №215).
Пунктом 1 розділу І Порядку №215 передбачено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.
В силу положень пункту 7 розділу ІІ Порядку №215 встановлення належності до громадянства України стосується:
а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі:
осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України;
осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;
б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту;
в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.
Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.
Згідно з пунктом 10 розділу ІІ Порядку №215 визначено, що  для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію свідоцтва про народження;
в) один із таких документів:
- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;
- копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Якщо документи про встановлення належності до громадянства України подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року була неповнолітньою та проживала в Україні не з батьками (одним із них), а з іншим законним представником, подається також копія документа про встановлення опіки чи піклування.
Відповідно до пункту 89 Порядку №215 передбачено, що територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України.
Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою.
Подані заявником належно оформлені документи не пізніш як у двотижневий строк з дня їх надходження надсилаються до територіального органу Державної міграційної служби України.
Пунктом 90 Порядку №215 визначено, що територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє відповідність оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України.
Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, зазначені документи повертаються до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у тижневий строк з дня повернення документів надсилає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою.
Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України.
Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає вмотивоване рішення про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України.
Рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України або про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів надсилається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником.
Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником, не пізніш як у тижневий строк з дня надходження відповідного рішення повідомляє про нього заявника у письмовій формі. У разі прийняття рішення про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України заявникові у письмовій формі повідомляються причини відмови.
З аналізу приведених вище положень вбачається, що одним із способів набуття громадянства України є встановлення належності до громадянства України. Перелік осіб, які є громадянами України, визначений частиною першою статті 3 Закону № 2235-ІІІ, пункт 1 якої встановлює, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
Процедура встановлення належності до громадянства України врегульована Порядком № 215, та передбачає такі етапи, зокрема:
1) подання заяви про встановлення належності до громадянства України із документами;
2) перевірка такої заяви та документів територіальним підрозділом Державної міграційної служби України, до якого подано документи, який:
- у разі, якщо подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків;
- у разі якщо подані заявником належно оформлені документи, не пізніш як у двотижневий строк з дня їх надходження надсилає до територіального органу Державної міграційної служби України;
3) перевірка відповідності оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, територіальним органом Державної міграційної служби України, який:
- у разі встановлення, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, зазначені документи повертає до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником;
- якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України;
- якщо подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, приймає вмотивоване рішення про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України.
При цьому у разі повернення документів заявнику, якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою.
Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, що 24.01.2023 позивач звернувся до Пирятинського сектору УДМС у Полтавській області із заявою № 5335-000042954 про встановлення належності до громадянства України з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-ІІІ (а.с. 85 – 87 том 1).
Із службових відміток заяви слідує, що Пирятинський сектор УДМС у Полтавській області вважав за можливе встановити належність до громадянства України ОСОБА_1 з 24.08.1991. Однак УДМС України в Полтавській області під час перевірки заяви встановлено, що заявником в порушення вимог підпункту «б» пункту 10 Порядку №215 не надано копію свідоцтва про народження, тому листом від 07.02.2023 за вих.№5335-131/5335-23 повернуто на адресу Пирятинського УДМС у Полтавській області заяву гр. ОСОБА_1 та подані заявником документи для повернення заявникові (а.с. 87, зворотній бік том 1).
Листом Пирятинського сектору УДМС в Полтавській області від 30.03.2023 №5335-260/5335-23 повернуто ОСОБА_1 на доопрацювання заяву про встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 з посиланням на те, що заявником порушено вимог підпункту «б» пункту 10 Порядку - не надано копію свідоцтва про народження. Рекомендовано усунути вказані недоліки та повторно звернутися до Пирятинського сектору УДМС у Полтавській області протягом двох місяців (а.с. 97 том 1).
30 червня 2023 року Пирятинським сектором УДМС в Полтавській області прийнято рішення про припинення провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» з огляду на те, що ОСОБА_1 у визначений законодавством термін (протягом 2 місяців з дня повернення йому документів) не усунув недоліків та не подав документи повторно (а.с. 97, зворотній бік том 1). 
Отже, саме дії Управління Державної міграційної служби у Полтавській області в особі його територіального підрозділу - Пирятинського сектору УДМС в Полтавській області щодо припинення провадження по справі ОСОБА_1 наразі є предметом спору у цій справі.
Колегія суддів, оцінюючи дії УДМС у Полтавській області щодо припинення провадження за заявою ОСОБА_1 від 24.01.2023, які набули форми рішення від 30.06.2023, приходить до наступних висновків.
Так, зі змісту рішення про припинення провадження за заявою ОСОБА_1 від 30.06.2023 встановлено, що підставою порушення заявником вимог підпункту б пункту 10 Порядку № 215 вказано не надання копії свідоцтва про народження та протягом 2-х місяців з дня повернення йому документів не усунуто недоліки та не подано документи повторно.
У свою чергу,  пункт 10 Порядку № 215 передбачає перелік документів, необхідних для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особи, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником. При цьому, підпункт «б» пункту 10 Порядку №215 визначає необхідність подання свідоцтва про народження особи.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 24.08.1991, не досяг 18 років, тобто був неповнолітньою особою, а відтак мав подати разом із заявою про встановлення належності до громадянства України перелік документів, встановлений пунктом 10 Порядку №215, у тому числі, свідоцтво про народження. Однак такий документ ним не було подано, що ним не заперечується.
Колегією суддів встановлено, що разом із заявою про встановлення належності до громадянства України від 24.01.2023, позивачем подано: довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24.08.1991 року або станом на 13 листопада 1991 року, № 5335-77/5335-23, видану 19.01.2023 Пирятинським сектором УДМС у Полтавській області (а.с. 88 том 1); рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 19.10.2021 у справі № 544/1618/21 (а.с. 88, зворотній бік – 91 том 1); рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 12.12.2022 у справі № 544/1411/22 (а.с. 91, зворотній бік, - 94 том 1); додаткове рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 12.12.2022 у справі № 544/1618/21 (а.с. 95 – 96 том 1).
Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 19.10.2021 у справі № 544/1618/21, яке набрало законної сили 19.11.2021, заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області в особі Пирятинського районного сектору Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області про встановлення факту, що має юридичне значення – задоволено, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Додатковим рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 12.12.2022 у справі № 544/1618/21, яке набрало законної сили 12.01.2023, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у неповнолітньому віці разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 12.12.2022 у справі № 544/1411/22, яке набрало законної сили 12.01.2023, заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про встановлення факту, що має юридичне значення – задоволено. Встановлено особу заявника у даній справі, якою є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець селища Спорне Ягоднинського району Магаданської області Росія. Встановлено факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у громадянстві колишнього СРСР.
З приведеного вбачається, що позивач разом із заявою про встановлення належності до громадянства України від 24.01.2023 або після повернення документів повторно не подавав до органу ДМС документів, заяв, що свідчили про відсутність у нього свідоцтва про народження та неможливість його отримання і подання, внаслідок чого суб`єкт владних повноважень не міг врахувати цю обставину під час прийняття рішення про припинення провадження за заявою про встановлення належності до громадянства України. Суд зазначає, що листи МЗС України отримано позивачем після рішення про припинення провадження. 
В той же час,  доводячи необґрунтованість рішення суду першої інстанції  позивач зауважує, що ним було вчинено всі можливі дії для отримання оригіналу свідоцтва про народження, а тому у  випадку відсутності  свідоцтва про народження позивача (та неможливості законно поновити таке свідоцтво)  єдиним способом для прийняття до розгляду пакету документів щодо документування позивача паспортом громадянина України, є рішення суду, яке зобов`яже вказаний орган до таких дій на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Такі доводи колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.
Так, пунктом 6 розділу IV Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5  передбачено, що громадяни України та особи без громадянства, які проживають в Україні, витребовують документи на підтвердження фактів реєстрації актів цивільного стану, здійснених компетентними органами іноземної держави, через Міністерство закордонних справ України, якщо інший порядок не встановлено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
З огляду на те, що місцем народження позивача є російська федерація, тому позивач звертався до Міністерства закордонних справ України щодо сприяння у витребуванні з російської федерації свідоцтва про народження.
Зокрема, листом Міністерства закордонних справ України від 18.09.2023 № 71/19-091-110801 повідомлено позивача про відсутність можливість вирішення будь-яких питань консульського характеру на території країни-агресора дипломатичними каналами, у т.ч. витребування запитуваного документа (а.с. 23 том 1).
У листі Міністерства закордонних справ України від 19.12.2023 № 71/19-091-153581 у зв`язку з повторним зверненням позивача щодо сприяння у витребуванні з російської федерації свідоцтва про народження зазначено, що для з`ясування можливості поновлення актового запису про народження доцільно звернутися до Міністерства юстиції України, яке є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану (а.с. 31 том 1).
Водночас, колегія суддів зауважує, що вказані звернення позивача  були зроблені вже після оскаржуваної у даній справ дії відповідача щодо повернення документів та закриття провадження по справі щодо документування ОСОБА_1 паспортом громадянина України, а тому брати їх до уваги  при  прийнятті оскаржуваного у даній справі рішення відповідач  не мав змоги.
Також, колегія суддів бере до уваги, що відносини у цивільних та сімейних справах між Україною та російською федерацією були врегульовано Конвенцією про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, в редакції Протоколу до неї 1997 року (далі – Конвенція 1993 року).
Проте, 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», яким зупинено дію Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь.
Водночас частиною четвертою статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що у разі якщо витребувати документи про державну реєстрацію актів цивільного стану від компетентних органів іноземної держави неможливо, поновлення актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника.
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 23 цього Закону у разі якщо втрачено актовий запис цивільного стану, складений компетентним органом іноземної держави, з якою Україною не укладено договору про правову допомогу та правові відносини у цивільних і сімейних справах, або якщо законодавством іноземної держави встановлено інший порядок поновлення, відмінний від передбаченого законодавством України, актовий запис цивільного стану поновлюється відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника. Про поновлення актового запису цивільного стану повідомляється компетентному органу іноземної держави.
На підставі поновленого актового запису цивільного стану повторно видається свідоцтво про державну реєстрацію акта цивільного стану.
Отже, відсутність можливості МЗС України витребувати свідоцтво про народження позивача у російській федерації не свідчить про відсутність правових механізмів для отримання позивачем повторно свідоцтва про народження внаслідок процедури поновлення актового запису цивільного стану, яка проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника.
Доказів звернення позивача до органу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про поновлення актового запису про народження та відмови у такому поновленні до суду не надано.
Таким чином,  доводи  апеляційної скарги позивача про безпідставність не взяття до уваги обставини вичерпання позивачем всіх можливостей для отримання  оригіналу свідоцтва про народження, є не спроможними, з огляду на те, що на момент прийняття  оспорюваного рішення  у розпорядженні відповідача не було  поданих позивачем доказів, які б вказували на те, що у останнього існують труднощі  при отримання оригіналу свідоцтва про народження. 
Поміж іншого, колегія суддів погоджується із зауваженнями, які приведено у   рішенні суду першої інстанції  про те, що позивач не позбавлений права повторно звернутися до органу ДМС із заявою про встановлення належності до громадянства України, надавши повний перелік документів, передбачений пунктом 10 Порядку №215, або обґрунтувати об`єктивну неможливість подання свідоцтва про народження.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що  рішення про припинення провадження за заявою ОСОБА_1 від 30.06.2023 з тих підстав, що заявником в порушення вимог підпункту «б» пункту 10 Порядку № 215, не надано копію свідоцтва про народження та протягом 2-х місяців з дня повернення йому документів не усунуто недоліки та не подано документи повторно, ґрунтується на вимогах законодавства, прийнято з урахуванням обставин, які мали значення для його прийняття, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій щодо припинення провадження та похідні вимоги про зобов`язання вчинити дії задоволенню не підлягають.
Інші доводи на, які посилався заявник апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Разом з тим, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Колегія судів також зазначає, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) щодо якості судових рішень на рівні рекомендацій, що мають характер норм «м`якого права», наголосила, що якість будь-якого судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. Воно не лише полегшує розуміння сторонами суті рішення, а насамперед слугує гарантією проти свавілля. Обґрунтування судового рішення загалом засвідчує дотримання національним суддею принципів, проголошених ЄСПЛ. При цьому навіть «проміжні» процесуальні рішення потребують належного викладу підстав їх прийняття, якщо вони стосуються індивідуальних свобод. Належне мотивування судового рішення – це стандарт ЄСПЛ, напрацьований за результатами розгляду заяв про порушення права на справедливий суд. Аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції свідчить, що право на мотивоване судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи.
По-перше, ціль мотивування судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати і довести, передусім сторонам, що суд справді почув, а не проігнорував їхні позиції. По-друге, мотивоване судове рішення надає сторонам змогу вирішити питання про доцільність його оскарження. По-третє, належне мотивування судового рішення забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи. По-четверте, тільки мотивоване судове рішення забезпечує можливість здійснювати суспільний контроль за правосуддям.
Суд звертає увагу, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, пункт 23). 
Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, колегія суддів  не вбачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
Згідно частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, відсутні підстави для розподілу судових витрат. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 по справі № 440/5267/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова