ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 756/5256/24 
провадження № 51-2122км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого                                                          ОСОБА_6                        
розглянув у відкритому судовому засіданнікасаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                                 № 12023100050002691 за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 308, ч. 2 ст. 308, ч. 1 ст. 318, ч. 2 ст. 318 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2024 року  ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 308 КК України до покарання  у виді  позбавлення волі на строк  4 роки; за ч. 2 ст. 308 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин та їх аналогів, на строк 3 роки; за ч. 1           ст. 318 КК України - до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 2               ст. 318 КК України - до покарання у виді у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
На підставі положень ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин та їх аналогів, на строк 3 роки. 
На підставі положень ст. 75 КК України ОСОБА_6  звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки й покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він з 08.10.2022 по 12.10.2023, перебуваючи на замісній підтримуючій метадоновій програмі, отримуючи у ПОГ «МДРЦ Відродження-ХХІ» препарат «Tab.Methadone ZN 0,025», що містить наркотичний засіб, обіг якого обмежено, метадон (фенадон), діючи умисно, прибув до іншого суб`єкта господарської діяльності ТОВ «ОНІКС-21»,  за адресою: м. Київ, пров. Попова, 2-В, де подав заяву про отримання наркотичних засобів, а також уклав угоду про надання медичних послуг, приховавши від працівників медичної установи інформацію про перебування на лікуванні в іншому медичному закладі, а саме ПОГ «МДРЦ «ВІДРОДЖЕННЯ-ХХІ»», де він вже отримує препарат «Tab.Methadone ZN 0,025», що містить наркотичний засіб, обіг якого обмежено, метадон (фенадон).
В подальшому ОСОБА_6 шляхом шахрайства декілька разів отримав у лікарів рецепти на спеціальному рецептурному бланку № 3 (Ф.3) на право одержання в аптечних закладах лікарського засобу та придбав в аптеках у м. Києві наркотичний засіб метадон, для його прийому в домашніх умовах згідно з рекомендаціями лікаря на  10 днів (за схемою) по 4 пігулки на добу в загальній кількості 40 пігулок, тим самим незаконно заволодів вказаним наркотичним засобом, обіг якого обмежено.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6  було залишено без зміни. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_6 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість й призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Зазначає, що апеляційний суд не надав належної  оцінку доводам апеляційної скарги прокурора про безпідставне застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, що призвело до м`якості призначеного покарання, перерахувавши обставини, на які посилався суд першої інстанції. 
Вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував належним чином, що вчинені               ОСОБА_6 кримінальні правопорушення є нетяжкими, а за ч. 2 ст. 308 КК України є тяжким. 
Також апеляційний суд залишив поза увагою, що ОСОБА_6 , хоча в силу положень ст. 89 КК України не судимий, однак неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, йому було призначено покарання із застосуванням положень                 ст. 75 КК України, однак на шлях виправлення він не став та знову вчинив умисні кримінальні правопорушення, в тому числі й тяжке.
Окрім того, апеляційний суд, погоджуючись із вироком суду першої інстанції, не надав належної оцінки тому факту, що ОСОБА_6 вчинив декілька епізодів шахрайського заволодіння наркотичним засобом та незаконно отримав значну кількість пігулок метадону.   
Не взято до уваги судом апеляційної інстанції й те, що ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується посередньо, протягом 2024 року притягувався до адміністративної відповідальності.
Не погоджується, що при призначенні покарання судами було враховано перебування на його утримані матері похилого віку, яка має низку тяжких захворювань, оскільки в матеріалах провадження відсутнє документальне підтвердження цього факту. 
Також не погоджується з тим, що судами було враховано характеристику за місцем роботи засудженого в ТОВ «Сезам», оскільки з її змісту не зрозуміло, коли вона була видана, й чи працює там засуджений на даний час. 
Вважає, що призначене покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м'якості призначеного ОСОБА_6 покарання. 
Залишивши апеляційну скаргу прокурора без задоволення, апеляційний суд у порушення положень ст. 419 КПК України зазначених доводів, викладених в апеляційній скарзі, належним чином не перевірив і не спростував, вичерпних мотивів щодо підстав їх необґрунтованості в ухвалі не навів, внаслідок чого істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримала подану касаційну скаргу. 
Засуджений заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора. 
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до змісту ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Виходячи з приписів ст. 419 вказаного Кодексу, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Відповідно до змісту ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, зокрема,  застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між призначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6  у вчиненні ним кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 308,           ч. 2 ст. 308, ч. 1 ст. 318, ч. 2 ст. 318 КК України в поданій касаційній скарзі не оспорюються.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при апеляційному розгляді суд апеляційної інстанції  дійшов висновку, що доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України є необґрунтованими, й залишив без зміни вирок місцевого суду у частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.
При цьому, на думку колегії суддів Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на положення закону, згідно з якими при вирішенні зазначеного питання суд має належним чином досліджувати й оцінювати всі обставини, які мають значення для справи, та враховувати, що положення ст. 75 КК України застосовуються лише в тому разі, коли для цього є відповідні умови та підстави.
Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який  повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або ухвалення рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість 
Суд апеляційної інстанції, погоджуючись із рішенням місцевого суду щодо звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі положень  ст. 75 КК України, свого рішення належним чином не мотивував, зокрема не обґрунтував підстав, з яких дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
Колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги прокурора, що поза належною увагою апеляційного суду залишилося те, що ОСОБА_6 вчинив умисні  кримінальні правопорушення, одне з яких є тяжким злочином.
Також апеляційний суд не надав належної оцінки тому факту, що ОСОБА_6 вчинив значну кількість епізодів шахрайського заволодіння наркотичним засобом.   
Окрім того, із долученої характеристики вбачається, що за місцем проживання ОСОБА_6 характеризується посередньо, й протягом 2024 року притягувався до адміністративної відповідальності (т. 2 а.п.68).
При цьому, із долученої характеристики із ТОВ «Сезам», на яку послався суд, де вказано, що ОСОБА_6 за місцем роботи характеризується позитивно, не вбачається даних про те, якого числа вона була видана; не зрозуміло, чи працював він на посаді логіста за контрактом на час ухвалення вироку й під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції (т. 2 а.п. 69). 
Також апеляційним судом у змісті оскарженої ухвали не зазначено, на підставі яких документів був зроблений висновок про обґрунтованість позиції місцевого суду про те, що на утриманні засудженого перебуває його матір похилого віку, яка має низку тяжких захворювань, оскільки у вироку місцевого суду посилань на такі документи як на підставу зазначеного твердження немає. 
Верховний Суд вважає, що висновок апеляційного суду щодо наявності підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України є невмотивованим, зробленим без урахування особливостей правозастосування вказаної норми матеріального права, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності рішення апеляційного суду вимогам статей 370, 419 КПК України.               
Враховуючи викладене, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене та ухвалити законне й обґрунтоване рішення. 
При цьому суду потрібно зважити, що за тих самих даних про особу засудженого, за відсутності інших встановлених судами характеризуючих даних; обставин, які пом`якшують та/чи обтяжують покарання; аналогічного обсягу обвинувачення, призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Керуючись положеннями ст. ст. 412, 419, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнитичастково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                    ОСОБА_3