Номер провадження: 22-ц/813/5778/25 
Номер провадження: 22-ц/813/5163/25
Справа № 523/2792/24
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Наседкін Олег Ігорович на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2025 року, на додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2025 року, постановлених під головуванням судді Середи І.В., у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Абіка.» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -
                                       в с т а н о в и в:
У лютому 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Абіка.» (далі ТОВ «Абіка.») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 88000 грн., які помилково були перераховані на рахунок відповідача.
В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 18 травня 2021 року ТОВ «Абіка.» помилково перерахувало відповідачеві грошові кошти у розмірі 88000 грн. відповідно до платіжного доручення № 273. Звернення позивача про повернення коштів протягом 5 банківських днів залишено без відповіді та виконання. Відповідач за відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є фізичною особою-підприємцем, статус якого припинено. Будь-яких господарських операцій з ним позивач не здійснював. Отже, кошти у розмірі 88000 грн. є такими, що набуті відповідачем без достатніх правових підстав, а тому підлягають поверненню на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦПК України.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2025 року позов ТОВ «Абіка.» задоволений.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Абіка.» безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 88000 грн. та судовий збір у розмірі 3028 грн.
05 березня 2025 року адвокат Куксюк А.Л., представник ТОВ «Абіка.» звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «Абіка.» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21000 грн., посилаючись на те, що під час ухвалення рішення судом не було вирішено питання у цій частині, при подачі позову позивач заявив попередній розрахунок суми судових витрат у розмірі 23684 грн., які складалися із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
Додатковим рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2025 року заява ТОВ «Абіка.» про ухвалення додаткового рішення задоволена.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Абіка» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21000 грн.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Наседкін О.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, провадження у справі закрити, у разі відмови у закритті провадження у справі – ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції в порушення норм чинного законодавства розглянув справу в порядку цивільного судочинства, тоді як справа підлягала розгляду за правилами господарського судочинства.
Також апелянт вважає помилковими висновки суду про те, що між сторонами відсутні правовідносини, які б передбачали сплату грошових коштів та не звернув увагу на суперечливу поведінку позивача.
Не погодившись з додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Наседкін О.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення суду, відмовити у задоволені заяви про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на порушення норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач пропустив встановлений законом процесуальний строк на подання доказів на підтвердження понесених у справі витрат на професійну правничу допомогу.
Також апелянт вважає, що стягнута сума витрат на правничу допомогу є завищеною та неспівмірною із заявленими позивачем вимогами.
Відзиви на апеляційні скарги до суду надані не були.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також додаткове рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст. 375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 за відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є фізичною особою-підприємцем з 29 квітня 2021 року, 30 липня 2021 року за власним рішенням припинив підприємницьку діяльність.
18 травня 2021 року відповідно до платіжного доручення №273 ТОВ «Абіка.» перерахувало відповідачеві грошові кошти у розмірі 88000 грн. з призначенням платежу «Згідно рахунку № 1054 від 17 травня 2021 року. За рукавиці, без ПДВ».
09 липня 2021 року позивач звернувся до відповідача із листом про повернення протягом 5 банківських днів переплати згідно з платіжним дорученням № 273 від 18 травня 2021 року, підтвердження про вручення відсутнє.
Згідно з наданими договорами поставки від 04 лютого 2021 року, від 09 вересня 2021 року та від 01 жовтня 2021 року з ТОВ «ТС Плюс», ДП «Зееландія», ТОВ «Провінція Плюс» та видатковими накладними в квітні, червні, липні, жовтні 2021 року, а також в 2022 року, 2023 року позивач постачав рукавички вказаним підприємствам.
Як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 30.07.2021 року припинив підприємницьку діяльність.
Задовольняючи позов ТОВ «Абіка.», суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутня правова підстава для збереження та набуття коштів.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, за наступних підстав.
Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права і законного інтересу.
Нормами ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Отже, норми статей 1212, 1213 ЦК України застосовуються у таких випадках: зобов`язання між сторонами виникло не на підставі договору; набуття або збереження майна є абсолютною безпідставним; безпідставне збагачення однієї особи через іншу не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту.
Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов:
а) набуття або збереження майна;
б) набуття або збереження за рахунок іншої особи;
в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.
Судом вірно зазначено, що заперечуючи проти заявлених вимог відповідач не надав належного доказу для підтвердження наявності з позивачем відповідних правовідносин щодо постачання товару, а саме рукавичок.
За вимогами п.44.3 ст.44 Податкового кодексу України, в редакції на час виниклих правовідносин, платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством термінів, але не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статей 39 та 39-2 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності, та документів, пов`язаних з виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, - не менш як 1095 днів з дня здійснення відповідної господарської операції (для відповідних дозвільних документів - не менш як 1095 днів з дня завершення терміну їх дії).
У разі ліквідації платника податків документи, визначені пунктом 44.1 цієї статті, за період діяльності платника податків не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статей 39 та 39-2 цього Кодексу), що передували даті ліквідації платника податків, в установленому законодавством порядку передаються до архіву.
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно отриманих грошових кошти у розмірі 88000 грн., оскільки у відповідача відсутня правова підстава для збереження та набуття коштів.
Щодо додаткового рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Задовольняючи заяву ТОВ «Абіка.» про ухвалення додаткового рішення та стягуючи з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що сума понесених витрат на правничу допомогу підтверджена належними доказами.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Абіка.» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, в якому позивач заявив про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом цієї справи, на суму 23684 грн., які складаються із судового збору – 2684 грн. та витрат на правову допомогу – 21000 грн.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2025 року позов ТОВ «Абіка.» задоволений. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Абіка.» безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 88000 грн. та судовий збір у розмірі 3028 грн.
Повний текст судового рішення був виготовлений 24 лютого 2025 року та отриманий позивачем у електронному вигляді 03 березня 2025 року.
21 лютого 2025 року представник позивача – адвокат Куксюк А.Л. засобами поштового зв`язку направив до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 21000 грн.
На підтвердження витрат правничої допомоги до суду представником позивача надані: копія договору про надання правової допомоги № 439-09/23 від 28 вересня 2023 року, укладеного між Адвокатським бюро «Куксюка» та ТОВ «Абіка.», копія додатку № 1 до договору про надання правової допомоги, в якому визначено, що загальна вартість послуг з представництва інтересів складає 21000 грн.; копії платіжних інструкцій на суму 10000 грн. від 02 жовтня 2023 року № 1559, на суму 11000 грн. від 20 лютого 2025 року № 2415, копія акту здачі-приймання наданих послуг від 21 лютого 2025 року на суму 21000 грн.
Відповідно до умов договору про надання правової допомоги клієнт здійснює оплату за надані послуги з представництва інтересів та захист прав ТОВ «Абіка.» щодо стягнення із ОСОБА_1 безпідставно отриманих коштів у розмірі 88000 грн., вартість послуги складає 21000 грн., клієнт сплачує спочатку аванс та протягом 5 робочих днів після підписання акту здачі-приймання наданих послуг остаточну суму.
02 жовтня 2023 року ТОВ «Абіка.» сплатило аванс у розмірі 10000 грн. згідно з договором про надання правової допомоги № 439-09/23 від 28 вересня 2023 року.
21 лютого 2025 року на підтвердження виконаних робіт ТОВ «Абіка.» та АБ «Куксюка» склали акт здачі-приймання наданих послуг.
20 лютого 2025 року ТОВ «Абіка.» сплатило остаточну суму за договором у розмірі 11000 грн.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За нормами ст. 137 ЦПК України визначено:
1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з нормами ч.ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За нормами ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Судом вірно зазначено, що матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката. У акті приймання-передачі наданих позивачу послуг зазначено суть виконаної роботи адвоката, кількість витрачених ним годин на її здійснення та вартість.
З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції у відповідності до норм чинного законодавства дійшов обґрунтованого висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає стягненню з відповідача у розмірі 21000 грн.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
При цьому, суд першої інстанції  при застосуванні  норм права до вказаних правовідносин вірно  врахував висновки щодо застосування  норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги адвоката Наседкіна О.І., представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції в порушення норм чинного законодавства розглянув справу в порядку цивільного судочинства, тоді як справа підлягала розгляду за правилами господарського судочинства, колегія суддів залишає без задоволення, з огляду на таке.
Пунктом 1 частини 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначені статтею 20 ГПК України, за якою господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Абіка.» подало до суду позов про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів до ОСОБА_1 , як до фізичної особи, оскільки на момент подання позову ОСОБА_1 припинив за власним рішенням підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця, що підтверджується ухвалою Господарського суду Одеської області від 30 жовтня 2023 року у справі №916/4591/23.
Враховуючи викладене, вказана справа, з урахуванням суб`єктного складу та предмету позову, підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
Доводи про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач пропустив встановлений законом процесуальний строк на подання доказів на підтвердження понесених у справі витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів відхиляє, з наступних підстав.
Із позовної заяви вбачається, що позивач подавши позовну заяву заявив про попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правничу допомогу у розмірі 21 000 грн.
В судовому засіданні 19 лютого 2025 року, під час проголошення рішенням суду представник позивача присутній не був.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2025 року позов ТОВ «Абіка.» задоволений. Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь ТОВ «Абіка.» безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 88000 грн. та судовий збір у розмірі 3028 грн.Повний текст судового рішення був виготовлений 24 лютого 2025 року.
21 лютого 2025 року ТОВ «Абіка.», в інтересах якого діє адвокат Куксюк А.Л. звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, оскільки судом не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат в частині витрат на правничу допомогу у розмірі 21000 грн.
З урахуванням викладеного, колегія суддів звертає увагу, що заявником була подана заява про ухвалення додаткового рішення в межами встановленого положеннями ст. 141 ЦПК України строку.
Доводи про те, що стягнута сума витрат на правничу допомогу є завищеною та неспівмірною із заявленими позивачем вимогами є необґрунтованими у відповідності до наданих до суду доказів понесених позивачем судових витрат під час розгляду справи в суді першої інстанції.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не були надані до суду заперечення про зменшення витрат на правничу допомогу, тобто не було доведено неспівмірність заявлених витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
Колегія суддів вважає, що на момент розгляду справи, суд першої інстанції, у відповідності до встановлених обставин, правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для їх скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.
Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судових рішень, і не є визначальними при їх ухваленні.
Інші доводи апеляційних скарг також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, судові рішення відповідають фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційних скарг є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційні скарги і залишає судові рішення без змін.
З огляду на положення ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                        у х в а л и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Наседкін Олег Ігорович – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2025 року– залишити без змін.
Додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
       Повний текст судового рішення складений 10 листопада 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ С.М. Сегеда