Номер провадження: 22-ц/813/4063/25 
Справа № 522/21695/23
Головуючий у першій інстанції Анісімова Н.Д.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування, -
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути шкоду сплаченого страхового відшкодування у розмірі 159 877 грн. 69 коп.
Позов обґрунтовано тим, що 07.11.2022 о 13.20 год. водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем «LIFAN SR200», д/н НОМЕР_1 по вул.Маніжна в м.Одеса, рухаючись по другорядній дорозі, не надав дорогу автомобілю «SUBARU OUTBACK», д/з НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, який належить ОСОБА_2 , внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2022 року, справа №522/16474/22 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.. На час скоєння ДТП водій ОСОБА_1 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. На момент ДТП діяв сертифікат добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» №030229/4605/0000405 від 23.09.2022 року, який було укладено між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» та ОСОБА_2 .. Згідно договору були застраховані майнові інтереси з володіння, користування та розпорядження наземним транспортним засобом «SUBARU OUTBACK», д/з НОМЕР_2 . Потерпіла сторона від вчиненого ОСОБА_1 ДТП, звернулась до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» із заявою про подію з ознаками страхового випадку згідно договору «КАСКО» №030229/4605/0000405. Заява потерпілої сторони була розглянута та пошкодження автомобіля «SUBARU OUTBACK», д/з НОМЕР_2 на підставі протоколу огляду транспортного засобі №5721789895 від 08.11.2022 року, рахунку №СЧ-927806 від 01.12.2022 року, страхового акту №5721789895 визнано страховим випадком. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» відшкодувало потерпілій стороні збитки внаслідок ДТП у розмірі 159 877 грн. 69 коп., що підтверджується платіжним дорученням №062693 від 21.12.2022 року.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2024 року позов приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка», код ЄДРПОУ 20033533, р/р НОМЕР_3 в AT «Райффайзен Банк Аваль, МФО 380805 завдану шкоду в порядку регресу у розмірі 159 877 грн. 69 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 2 684 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просять рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що будь яких клопотань про приєднання або витребування доказів, а саме про витребування Постанови Приморського районного суду від 14.12.22 р. по справі № 522/1647422 Позивач до суду не надавав та Відповідачу не надходило. Нових письмових доказів та відповідних клопотань про надання суду додаткових письмових доказів до позовної заяви чи Відповіді на Відзив позивної заяви не надавалося. До Віздиву на позовну заяву Відповідач надав завірену копію суду Постанови Приморського районного суду м. Одеси від 12.12.22 року  по справі № 522/13046/22. Відповідно якої у ДПП 07.11.22. року о 13:20 г. за адресою АДРЕСА_1 , притягнуто відповідача за виникнення адміністративного правопорушення ч. 5 ст. 126 КУпАП, провадження було закрито у зв`язку з відсутності в його діях адміністративного правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП. У Відзиві на позивну заяву Відповідач вказав, що Позивачем до позову надано неналежні докази: копії (договору) сертифікату добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» № 030229/4605/0000405 від 23.09.22 року, додаток до 1 до сертифікату добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» : 030229/4605/0000405 від. 23.09.22 року між ПАТ «Страхова компанія «Уніка» та ОСОБА_2 , підписи сторін при підписанні наданих документів відсутні. Доказів щодо юридичних відношень між ПрАт «СК «Уніка» між ТОВ «АДІС- МОТОР» також Позивачем не надано.
Суд першої інстанції без достатніх та достовірних доказів у справі, виносить рішення на підставі неотриманою в законному порядку Постанови Приморського районного суду від 14.12.22 року по справі № 522/1647422, яка не надавалася до суду Позивачем, не подавалося клопотання про витребування доказів та Ухвали про витребування доказів чи приєднання нових доказів судом не виносилася відповідачу не надходила. Відповідачу надійшла ухвала суду від суду першої інстанції про витребування Постанови Приморського районного суду від 14.12.22 року по справі № 522/1647422 Приморського районного суду тільки 31.01.25 року, після того як Відповідач подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції 24.01.25 року та суд апеляційне інстанції надіслав запит на отримання матеріалів судової справи від суду перш інстанції. Також вказана Ухвала від 29.02.24 року тільки в цей час 31.01.25 року заявилася на офіційному сайті Судових рішень та була там зареєстрована через рік.(доказ надається). Відповідач на протязі судового процесу у суді першої інстанції Ухвали про витребування нових доказів не отримував.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 14.10.2025 року о 16:00 год.ОСОБА_1 , та його представник адвокат Соболєва Олександра Костянтинівна не з`явилися.
06.10.2025 року на адресу суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 адвоката Соболєвої Олександри Костянтинівни про відкладення розгляду справи. Вказане клопотання мотивоване тим, що відповідач на даний час знаходиться за сімейними обставинами в іншій області України і прибути до призначеного судового засідання не має можливості. Представник відповідача прибуває в м. Одеса тільки 14.10.2025 року, що унеможливлює прибуття вчасно представника у призначене судове засідання.
Присутній у судовому засіданні в режимі відеоконференції представник приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» - Сечко Сергій Володимирович не заперечував проти розгляду справи за фактичної явки
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Проаналізувавши подане клопотання про відкладення, апеляційний суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні даного клопотання, як належним чином не обґрунтованого, оскільки в клопотанні не міститься обґрунтування неможливості ОСОБА_1 взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зважаючи на те, що він перебуває в іншій області України. Неможливість прибути у судове засідання представника відповідача – адвоката Соболєвої Олександри Костянтинівни також не підтверджена належним чином, оскільки із наданого в якості доказу посадового документу на потяг вбачається, що остання прибуває до м. Одеси 14.10.2025 року о 08.10, тоді як судове засідання у даній справі призначено на 14.10.2025 року о 16:00 год.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що оскільки явка учасників до апеляційного суду не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регрессу, стягуючи з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка», завдану шкоду в порядку регресу у розмірі 159 877 грн. 69 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 2 684 грн., суд першої інстанції виходив з того, що Оскільки приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» відповідно до Закону здійснило відшкодування шкоди потерпілій за відповідача, який спричинив ДТП та не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому набуло право зворотної вимоги (регресу) до відповідача.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 07.11.2022 о 13.20 год. водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем «LIFAN SR200», д/н НОМЕР_1 по вул.Маніжна в м.Одеса, рухаючись по другорядній дорозі, не надав дорогу автомобілю «SUBARU OUTBACK», д/з НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, який належить ОСОБА_2 , внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 14.12.2022 року, справа №522/16474/22 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн..
Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до положень ч.ч.6, 7 ст.82ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
На час скоєння ДТП водій ОСОБА_1 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
На момент ДТП діяв сертифікат добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» №030229/4605/0000405 від 23.09.2022 року, який було укладено між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» та ОСОБА_2 .. Згідно договору були застраховані майнові інтереси з володіння, користування та розпорядження наземним транспортним засобом «SUBARU OUTBACK», д/з НОМЕР_2 .
Потерпіла сторона від вчиненого ОСОБА_1 ДТП, звернулась до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» із заявою про подію з ознаками страхового випадку згідно договору «КАСКО» №030229/4605/0000405.
Заява потерпілої сторони була розглянута та пошкодження автомобіля «SUBARU OUTBACK», д/з НОМЕР_2 на підставі протоколу огляду транспортного засобі №5721789895 від 08.11.2022 року, рахунку №СЧ-927806 від 01.12.2022 року, страхового акту №5721789895 визнано страховим випадком.
Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» відшкодувало потерпілій стороні збитки внаслідок ДТП у розмірі 159 877 грн. 69 коп., що підтверджується платіжним дорученням №062693 від 21.12.2022 року.
Колегія суддів виходить з наступного.
Згідно із вимогами статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частинах першій та третій статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів ( стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (стаття 16 Закону України «Про страхування»).
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України«Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 ЦК України).
У разі наявності юридичних фактів, передбачених статтею 993 ЦК України, відбувається перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: від потерпілого (страхувальника) переходить страховику право вимоги до особи, відповідальної за завдання шкоди. Страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває права кредитора в частині фактичних витрат. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик. Вживання терміну «перехід» означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика.
Натомість регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.
Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону №1961-IV від 01 липня 2004 року Закон №1961-IV від 01 липня 2004 року, з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у постанові від 10 січня 2019 року по справі №200/13392/13-ц.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ураховуючи викладене, під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.
Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування».
Право ж регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК Українита ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення не врахував вищевказаних вимог закону, не звернув уваги на те, що відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» після виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування у межах фактичних витрат перейшло право вимоги до особи, відповідальної за шкоду, що є ознаками суброгації, а не регресу, як недоречно вважав суд першої інстанції.
Проте, апеляційний суд звертає увагу на те, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів громадянина, юридичної особи чи держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом «суд знає закони» під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо позовних вимог (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц та від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц ).
При цьому суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц ).
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц та багатьох інших.
Отже, в даній справі апеляційний суд виходить саме із дії вказаного принципу.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вимога позивача до відповідача як завдавача шкоди, не є регресною, а правовідносини, що виникли між сторонами у зв`язку з виплатою страховиком на користь потерпілого страхового відшкодування, засновані на суброгації, тобто переході до позивача права вимоги потерпілої особи у деліктному зобов`язанні.
Тем не менше, помилкова кваліфікація районним судом спірних правовідносин, як регресу, а не суброгації, не призвела до неправильного вирішення спору в межах позовних вимог та фактичних обставин справи і в розумінні ст. 376 ЦПК України не відноситься в даному випадку до обов`язкових підстав для ухвалення нового судового рішення, у зв`язку з чим апеляційний суд не вбачає підстав для скасування (зміни) рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
За змістом ст. ст. 979, 980 ЦК України договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, ЗУ «Про страхування» інших законодавчих актів. Предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України. Об`єктом страхування може бути, в тому числі, відповідальність за заподіяну шкоду особі або її майну.
Згідно з вимогами ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За правилом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 даного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
За змістом ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц зроблено висновок про те, що за вимогами ст. 993 ЦК України до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому в деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування.
Матеріалами справи встановлено, що 07.11.2022 року о 13.20 год. водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем «LIFAN SR200», д/н НОМЕР_1 по вул.Маніжна в м.Одеса, рухаючись по другорядній дорозі, не надав дорогу автомобілю «SUBARU OUTBACK», д/з НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, який належить ОСОБА_2 , внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2022 року, справа №522/16474/22 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.
Тобто, як вірно зазначив суд першої інстанції, наведеним вище судовим рішенням однозначно встановлено, що правопорушення вчинено ОСОБА_1  07.11.2022 року. Матеріали справи не містять належних доказів винуватості у ДТП іншої особи.
Таким чином, зважаючи на те, що відповідачем не надано належних письмових доказів на спростування своєї винуватості у скоєнні ДТП, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про необхідність покладення на ОСОБА_1 , як винну особу, обов`язку відшкодувати суму сплаченого страхового відшкодування.
На момент настання страхового випадку цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу потерпілої особи було застраховано у приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка», а саме  сертифікат добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» №030229/4605/0000405 від 23.09.2022 року, який було укладено між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» та ОСОБА_2 .. Згідно договору були застраховані майнові інтереси з володіння, користування та розпорядження наземним транспортним засобом «SUBARU OUTBACK», д/з НОМЕР_2 .
Потерпіла сторона від вчиненого ОСОБА_1 ДТП, звернулась до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» із заявою про подію з ознаками страхового випадку згідно договору «КАСКО» №030229/4605/0000405.
Заява потерпілої сторони була розглянута та пошкодження автомобіля «SUBARU OUTBACK», д/з НОМЕР_2 на підставі протоколу огляду транспортного засобі №5721789895 від 08.11.2022 року, рахунку №СЧ-927806 від 01.12.2022 року, страхового акту №5721789895 визнано страховим випадком.
Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» відшкодувало потерпілій стороні збитки внаслідок ДТП у розмірі 159 877 грн. 69 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 062693 від 21.12.2022 року.
Належних та допустимих доказів, що свідчили б про необ`єктивність проведеного огляду автомобіля та складеної ремонтної калькуляції, в тому числі і через відсутність відповідача під час таких дій, матеріали справи не містять.
Відповідач належними доказами не спростував заявлений позивачем розмір страхового відшкодування та не довів, що майнова шкода була завдана в іншому розмірі, зважаючи на те, що відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Скаржник не скористався в суді першої інстанції правом заявити клопотання про проведення судової автотоварознавчої експертизи для визначення розміру ремонтно-відновлювальних робіт, а наслідки вчинення або невчинення відповідних процесуальних дій несе сторона (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).
Беручи до уваги наведені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з ОСОБА_1 , як з винної у вчиненні ДТП особи, підлягає стягненню розмір виплаченого страховою компанією потерпілому страхового відшкодування.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем до позову надано неналежні докази: копії (договору) сертифікату добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» № 030229/4605/0000405 від 23.09.22 року, додаток до 1 до сертифікату добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО»: 030229/4605/0000405 від. 23.09.22 року підписанні наданих документів відсутні, а доказів щодо юридичних відношень між ПрАт «СК «Уніка» між ТОВ «АДІС- МОТОР» Позивачем не надано, є безпідставними, оскільки (договір) сертифікат добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» № 030229/4605/0000405 від 23.09.22 року, був підписаний між ПАТ «Страхова компанія «Уніка» та ОСОБА_2 шляхом пропозиції його укласти однією стороною та її прийняття другою стороною в електронній формі, яка відповідно до пункту 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми. Також не має правового значення для вирішення даного спору юридичні відносини між ПрАт «СК «Уніка» між ТОВ «АДІС- МОТОР», оскільки позивачем надано платіжне доручення №062693 від 21.12.2022 року про виплату страхового відшкодування та відповідний рахунок від ТОВ «АДІС- МОТОР» про здійснення ремонтних робіт за заявою страхувальника ОСОБА_2 , як особи чий автомобіль постраждав від ДТП і який потребував відновлювальних робіт. 
Висновок суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення не вплинув на правильність рішення в цілому про задоволення позову, оскільки страхова компанія на підставі викладених положень закону, виконавши свої зобов`язання перед страхувальником щодо виплати страхового відшкодування, набула у порядку суброгації право вимоги до ОСОБА_1 щодо компенсації страхового відшкодування, тому висновок суду про стягнення з відповідача вказаної суми є правильним.
Інші доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 05.11.2025 року.

Головуючий                                                                О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                        Є.С. Сєвєрова

                                                                               С.О. Погорєлова