ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 644/2465/23
провадження № 51-5103км24
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 
захисника
(у режимі відеоконференції)              ОСОБА_5  
засудженої
(у режимі відеоконференції)                 ОСОБА_6 
прокурора                                                   ОСОБА_7 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на  вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 січня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року в  кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Митрофанівки Куп`янського району Харківської області, зареєстрованої в АДРЕСА_1 , жительки АДРЕСА_2 , 
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111^1 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені фактичні обставини
За вироком Орджонікідзевського (наразі Індустріальний) районного суду м. Харкова від 11 січня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року, ОСОБА_6 було засуджено за ч. 5 ст. 111^1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування на строк 13 років без конфіскації майна.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у  кримінальному провадженні.
ОСОБА_6 визнана винуватою в колабораційній діяльності, вчиненій за  обставин, детально викладених у вироку. 
Як установив суд, у липні 2022 року на тимчасово окупованій території сел. Дворічна Куп`янського району Харківської області громадянка України ОСОБА_6 добровільно зайняла в окупаційній адміністрації держави-агресора посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, зокрема з 6 липня до 9 вересня 2022 року виконувала обов`язки заступника начальника територіального управління - начальника відділу ЖКГ Дворічанського територіального управління тимчасової цивільної адміністрації Куп`янського району Харківської області. Тоді ж засуджена брала участь у нарадах керівництва окупаційної влади в м. Куп`янську, скеровувала відповідні приписи в установи та організації, створені окупаційною владою, була в складі комісії вказаної адміністрації, підписувала акт про передачу автомобіля в оперативне управління комунального закладу й здійснювала інші дії згідно зі своїми функціональними обов`язками.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, за її змістом, захисник ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати згадані вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Суть доводів зводиться до того, що оспорювані рішення не відповідають ст. 370 КПК, оцінка доказів суперечить ст. 94 цього Кодексу, висновки про винуватість ОСОБА_6 ґрунтуються на недопустимих даних, відображених у документах, отриманих із порушенням ст. 159 КПК. Скаржник звертає увагу на неспівпадіння зафіксованої в листі Служби безпеки України (далі - СБУ) кількості переданих свідком документів із зазначеною в  постанові слідчого про визнання їх речовими доказами. На думку скаржника, також не було додержано статей 364-366, 371 КПК, суд неправомірно повернувся з нарадчої кімнати і відновив розгляд справи, не дослідивши безпосередньо доказів; до того ж не надав часу для підготовки захисту від зміненого прокурором обвинувачення. Крім того, як наполягає захисник, діяння ОСОБА_6 не містить складу кваліфікованого за ч. 5 ст. 111^1 КК злочину, позицію останньої про зайняття посади в окупаційній адміністрації під примусом підтвердили допитані свідки ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 ,   ОСОБА_10 ,  ОСОБА_11 . Уважає, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою допущені порушення закону, проігнорував аргументи, викладені в апеляційній скарзі з доповненнями до неї, не  розглянув клопотання засудженої про дослідження доказів і постановив ухвалу, яка суперечить ст. 419 КПК. Разом із тим автор скарги заперечує повноту здійснення провадження судами попередніх інстанцій й установлені фактичні обставини справи.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про  дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не  надходило. 
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції (далі - Суд) захисник та засуджена підтримали подану скаргу, прокурор заперечив обґрунтованість вимог сторони захисту. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК Суд переглядає оспорювані рішення в межах касаційної скарги, під час касаційної процедури не досліджує доказів, не вирішує питання про їх достовірність, не ревізує повноти розгляду й фактичних обставин справи, а  здійснюючи провадження й перевіряючи правильність застосування норм права, виходить із фактів, установлених судами попередніх інстанцій. 
У поданій касаційній скарзі, серед іншого, містяться посилання на неповноту розгляду справи й заперечуються встановлені фактичні обставини, що не належить до предмета перевірки за касаційною процедурою. 
Як убачається з матеріалів справи, висновок суду про винуватість ОСОБА_6 у  колабораційній діяльності зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, передбачених ст. 91 КПК, котрі підтверджено доказами, дослідженими  та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до статей 84-86, 94 цього Кодексу. 
Такого висновку суд дійшов, проаналізувавши показання ОСОБА_6 як обвинуваченої, свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; дані, що містяться в протоколах огляду документів від 8 березня 2023 року та отримання зразків підпису ОСОБА_6 від 23 березня 2023 року, у  висновку експерта № 27 від 14 квітня 2023 року та в інших документах, зміст яких відображено у вироку.
Доводи захисника про відсутність у діянні засудженої складу передбаченого ч. 5 ст. 111^1 КК злочину через зайняття посади внаслідок примусу є неспроможними.
За правовим унормуванням фізичний або психічний примус належить до обставин, що виключають кримінальну протиправність діяння. Згідно зі ст. 40 КК не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, учинена під безпосереднім впливом фізичного примусу, унаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками; питання про перебування особи під психічним примусом вирішується відповідно до положень статті 39 цього Кодексу, котрі визначають ознаки крайньої необхідності. За вказаною нормою кримінальна відповідальність виключається у двох випадках: 1) діяння було спрямоване на  усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності; 2) унаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного небезпекою, що загрожувала, особа, яка перевищила межі крайньої необхідності, не могла оцінити відповідність заподіяної шкоди цій небезпеці.
Упродовж кримінального провадження ОСОБА_6 не заперечувала факту зайняття вказаної у вироку посади в створеній державою-агресором окупаційній адміністрації на тимчасово окупованій території й підписання трудового договору. Проте твердила, що на це погодилася під примусом, у зв`язку із залякуваннями та погрозами, висловленими під час приїзду до неї додому чотирьох осіб, одна з яких була озброєна, котрі вимагали вийти на роботу. Як зазначала ОСОБА_6 , щодо наведених обставин обізнані її чоловік ОСОБА_15 , його товариш ОСОБА_17 , родичі ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , сусідка ОСОБА_20 , котрі в той день були у дворі домоволодіння.
Виконуючи законодавчі приписи, суд перевірив висунуту засудженою версію і, допитавши свідків сторони захисту, критично оцінив їхні показання щодо погроз ОСОБА_6 . Як установив суд, жоден зі свідків не був очевидцем або учасником розмови, що відбувалася поза межами двору, про її зміст дізналися зі слів останньої.
Разом із цим, відкидаючи згадані твердження сторони захисту, було слушно зважено на те, що згідно з показаннями ОСОБА_6 та її чоловіка ОСОБА_15 вони не намагалися виїхати з тимчасово окупованої території. 
Суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання допитаних жителів сел. Дворічна, котрі підтвердили, що під час окупації Куп`янського району Харківської області люди мали можливість відмовитися від роботи в  новостворених органах і виїхати на підконтрольну Україні територію. Зокрема, свідок ОСОБА_8 повідомив, що особа, яка обіймала посаду до призначення ОСОБА_6 , виїхала до м. Харкова, а він працював до червня 2022 року; свідок ОСОБА_12 теж зазначала, що звільнилася з роботи в період окупації.
Те, що свідок ОСОБА_13 у своїх показаннях указувала на відчуття небезпеки впродовж окупації, не доводить факту застосування безпосередньо до ОСОБА_6 фізичного або психічного примусу, який би в розумінні положень закону виключав добровільність її згоди виконувати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції в адміністрації держави-агресора.
Не спростовують висновків суду і згадки свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про репресії, застосовані окупаційною владою до інших певних осіб, адже подібних обставин у цій конкретній справі не було встановлено.  
На користь рішення суду про необхідність відхилення версії засудженої стосовно примушування зайняти посаду свідчить також відсутність у справі даних, які би підтверджували, що вона після звільнення тимчасово окупованої території зверталася до компетентних органів із заявою про застосування до неї з  боку окупаційної влади заходів фізичного й психологічного характеру. Немає таких відомостей і в касаційній скарзі. 
Отже, висновок суду про те, що засуджена могла керувати своїми вчинками, не  зазнаючи фізичного або психічного примусу, який би виключав наявність вини у формі умислу, є обґрунтованим. 
У ході розгляду справи ОСОБА_6 також заперечувала виконання на керівній посаді організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, виконання дій у більшому обсязі ніж ті, які входили до її обов`язків на попередній посаді (головний спеціаліст відділу житлово-комунального господарства, архітектури та власності Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області).
Однак, дослідивши наявні в справі документи, суд першої інстанції з`ясував протилежне. Зокрема, виконання засудженою функцій, які визначені в диспозиції ст. 111^1 КК, доводять адресований ОСОБА_6 лист із проханням посприяти в  проведенні санітарних робіт; підписані засудженою приписи, телефонограми від 4 липня 2022 року на адресу юридичних осіб і відділів щодо представлення плану організаційних заходів та підготовки щомісячної потреби в паливно-мастильних матеріалах (т. 2, а. с. 19-58).
Крім того, відповідно до показань свідка ОСОБА_9 , вона надавала засудженій інформацію про житлово-комунальне господарство, у службовому кабінеті ОСОБА_6 заповнювала документи для нового штатного розпису; свідок ОСОБА_10 підтвердила отримання листів за підписом ОСОБА_6 й  надання на них відповідей, участь засудженої в нараді в складі керівництва; свідок ОСОБА_11 повідомила суду про те, що була підлеглою ОСОБА_6 , яка брала участь в управлінських нарадах; про останнє також зазначав свідок ОСОБА_14 , а свідок ОСОБА_21 - про надання засудженій звітів та інших відомостей з питань господарської діяльності.
Водночас, за змістом показань ОСОБА_6 у суді, вона не оспорювала участі в нарадах для керівництва, учинення підписів на документах і вирішення житлово-комунальних питань у селищі. 
Диспозиція ч. 5 ст. 111^1 КК визначає кримінальну караність добровільного зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора. Склад цього злочину є формальним.
Правосуддя здійснюється на основі Конституції і законів України (ч. 2 ст. 48 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і  статус суддів») і жоден суд не наділений повноваженнями змінювати чи інакше трактувати норму матеріального права, ніж законодавець.
Тому за встановлених фактичних обставин кримінального провадження вчинене ОСОБА_6 діяння правильно кваліфіковано за ст. 111^1 КК. Така юридична оцінка узгоджується з практикою Суду (див., наприклад, постанови від 31 січня, 3  грудня 2024 року, 29 січня, 6 та 13 лютого 2025 року в справах № 638/5446/22, 383/426/23, 202/3884/23, 161/9079/23, 185/2163/23 відповідно).
Міркування автора касаційної скарги щодо порушення правил ст. 159 КПК при отриманні стороною обвинувачення документів за підписом ОСОБА_6 є  неприйнятними.
За наявними в кримінальному провадженні даними, указані документи зберігалися в адміністративній будівлі, після деокупації виявила їх і добровільно передала співробітникам СБУ свідок ОСОБА_16 , котра підтвердила це в суді; 8 березня 2023 року документи оглянуто, визнано речовими доказами і  приєднано до справи; надалі в ОСОБА_6 відібрано зразки підпису (протокол від 23 березня 2023 року), за висновком почеркознавчої експертизи від 14 квітня 2023 року № 27 підпис у документах (за винятком окремого запису) виконано засудженою. 
Як раніше констатував Суд у своїх рішеннях, отримання документів від фізичних осіб є одним із способів збирання доказів, передбачених ст. 93 КПК. Добровільне надання органу досудового розслідування письмових доказів, що мають значення для встановлення обставин кримінального провадження, виключає застосування процедури тимчасового доступу до них, передбаченої гл. 15 розд. ІІ цього Кодексу (див., наприклад, постанови від 31 січня 2024 року, 29 січня, 6  жовтня 2025 року в справах № 638/5446/22, 202/3884/23, 638/7236/23 відповідно). 
У поданій скарзі не відображено конкретних порушень прав чи свобод ОСОБА_6 , які би в розрізі висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17), зумовлювали недопустимість доказів. 
Тож твердження захисника про те, що речові докази не підлягали використанню  через проведення процесуальних дій без попереднього дозволу суду та порушення ст. 87 КПК, є безпідставними.
Щодо зауважень захисника про розбіжності в кількості документів, зазначеній у листі СБУ та постанові про визнання речовими доказами, то ця обставина сама собою не перекреслює їх допустимості, адже до сукупності фактичних даних, визнаної достатньою для ухвалення обвинувального вироку, увійшли лише ті, які були предметом дослідження та оцінки суду першої інстанції.
Не можна погодись і з аргументами скаржника про недодержання ст. 371 КПК. 
За правилами цієї норми суд ухвалює вирок у нарадчій кімнаті безпосередньо після закінчення судового розгляду.
Як убачається з матеріалів провадження, перебуваючи в нарадчій кімнаті з 5 до 7  грудня 2023 року, суд установив, що для ухвалення законного та  обґрунтованого рішення необхідно поновити з`ясування викладених в  обвинувальному акті обставин, пов`язаних із призначенням ОСОБА_6 на  посаду, у зв`язку з чим мотивованою ухвалою відновив розгляд справи. При цьому місцевий суд спирався на орієнтири, окреслені касаційною інстанцією в постанові від 28 січня 2021 року (справа № 182/523/16-к), за котрими об`єктивні суперечності, які впливають на вирішення питання щодо винуватості особи, можливо усунути лише в результаті судового розгляду. Тож вихід із нарадчої кімнати й відновлення розгляду з метою усунення перешкод, які могли би завадити суду ухвалити законне рішення, не суперечить загальним засадам кримінального провадження.
Після відновлення судового слідства прокурор змінив висунуте обвинувачення, у  редакції від 27 грудня 2023 року конкретизував час надання ОСОБА_6 згоди на зайняття в окупаційному органі керівної посади, яку вона обіймала з 6 липня до 9 вересня 2022 року. Такий обвинувальний акт 28 грудня 2023 року було вручено ОСОБА_6 та її захиснику згідно з ч. 2 ст. 338 КПК й  надано час для підготовки до захисту. У наступному судовому засіданні 11 січня 2024  року прокурор знову змінив обвинувачення, зазначивши в затвердженому 2 січня 2024  року обвинувальному акті, що керівну посаду в окупаційній адміністрації, яку ОСОБА_6 обіймала з 6 липня до 9 вересня 2022 року, вона зайняла в липні 2022 року. 
Тож остаточне обвинувачення ОСОБА_6 не вплинуло на суть змісту попереднього та обсяг інкримінованих дій, фактично його було уточнено з  додержанням статей 337, 338 КПК. 
Також не можна визнати слушними посилання автора касаційної скарги на порушення прав ОСОБА_6 через ненадання часу для підготовки захисту від зміненого обвинувачення. За матеріалами кримінального провадження, 11 січня 2024 року, виконуючи приписи ч. 4 ст. 338 КПК, суд запропонував стороні захисту відкласти розгляд для підготовки позиції, натомість указана сторона впевнила у  відсутності в цьому потреби й наполягала на продовженні розгляду, про що подала письмове клопотання, яке було задоволено. Міркування в касаційній скарзі про обов`язок суду відкласти розгляд попри прохання сторони захисту не  корелюються із засадою змагальності, закріпленою в ст. 22 вказаного Кодексу.
У цій справі, здійснивши передбачені ч. 4 ст. 338, статтями 351, 364, 365 КПК дії, суд видалився до нарадчої кімнати й ухвалив вирок. 
Таким чином, оскаржене судове рішення було ухвалене відповідно до порядку, встановленого ст. 371 КПК. Посилання скаржника на практику Суду не  переконливе, адже в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019  року (справа № 228/1158/16-к) йдеться про те, що повернення до  завершених стадій судового процесу можливе тільки для відновлення з`ясування і перевірки доказами обставин, установлених під час кримінального провадження, а не для зміни форми обвинувачення з публічного на приватне за  відсутності ініціативи потерпілого, висловленої на відповідних стадіях. Натомість порушення принципу безперервності судового процесу Суд констатував у ситуації, коли місцевий суд постановив ухвалу про повернення з  нарадчої кімнати не з метою ухвалення обґрунтованого рішення в справі, яку розглядав, а для вирішення клопотань, заявлених в інших кримінальних провадженнях (постанова від 25 березня 2021 року в справі № 615/1165/19).
Аргументів про несправедливість застосованого до ОСОБА_6 заходу примусу в поданій касаційній скарзі немає.
Ухвалений обвинувальний вирок відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.
Крім того, подібні викладеним у касаційній скарзі доводи про істотні порушення процесуального закону та неправильне застосування кримінального були предметом ревізії суду апеляційної інстанції. Усупереч твердженням захисника цей суд у змагальній процедурі ретельно перевірив усі аргументи засудженої, за її клопотанням дослідив протокол допиту свідка   ОСОБА_16 від 7 березня 2023 року і за результатами апеляційного провадження вмотивовано з  наведенням положень закону, якими керувався, залишив скаргу ОСОБА_6 без задоволення. 
Постановлена ухвала узгоджується з приписами ст. 419 КПК.
Істотних порушень норм права, які би зумовлювали обов`язкове скасування вироку й ухвали на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, і  призначення нового розгляду в суді першої інстанції, про що йдеться в  касаційній скарзі, суд касаційної інстанції не встановив.
Тому касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення. 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 січня 2024 року та  ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року стосовно  ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                         ОСОБА_3