ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
08 жовтня 2025 року                                
м. Київ                                                               
 
справа № 357/9150/24
 
провадження № 61-2282св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересовані особи: Сквирський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Міністерство оборони України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2024 року у складі судді Орєхова О. І. та постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року                             у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,
 
ВСТАНОВИВ: 

 

 
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст вимог заяви
 
У червні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті, заінтересовані особи: Сквирський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Міністерство оборони України.
 
Заява мотивована тим, що вона є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був призваний на військову службу під час мобілізації 25 вересня 2023 року   ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Зазначала, що ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 поблизу м. Авдіївка Покровського району Донецької області, отримавши поранення, несумісні з життям, внаслідок артилерійсько-мінометного обстрілу російсько-окупаційними військами. На момент смерті сина, його тіло знаходилося неподалік населеного пункту Авдіївка Покровського району Донецької області, який перебував під вогневим контролем російсько-окупаційних військ, у зв`язку із чим неможливо було провести евакуацію тіла загиблого у безпечне місце для подальшого спрямування до моргу, що підтверджується матеріалами службового розслідування.
 
Вказувала, що з 17 лютого 2024 року м. Авдіївка Покровського району Донецької області окуповане військами російської федерації, тому отримати свідоцтво про смерть ОСОБА_2 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стан».
 
Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шамраївка Сквирського району Київської області, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 поблизу                      м. Авдіївка Покровського району Донецької області.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду                     від 28 січня 2025 року, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті задоволено.
Встановлено факт смерті громадянина України ОСОБА_2 ,          ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шамраївка Сквирського району Київської області, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 поблизу м. Авдіївка Покровського району Донецької області, Україна.
Копію рішення суду невідкладно направлено до Сквирського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) для державної реєстрації смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду допущено до негайного виконання.
 
Оскільки ОСОБА_1 позбавлена можливості в іншому, аніж у судовому порядку встановити факт смерті сина на тимчасово окупованій території, а також надати для реєстрації смерті відповідні документи, передбачені законодавством, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, оцінивши належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважав за можливе встановити факт смерті її сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовця Збройних Сил України, військової частини НОМЕР_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 поблизу                              м. Авдіївка Покровського району Донецької області, під час проходження військової служби із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії                      з боку збройних сил держави-агресора на території Донецької області.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення заяви ОСОБА_1 та встановлення факту смерті її сина, зазначивши, що надані письмові докази не містять суперечностей і дають можливість зробити не просто вірогідне припущення, а дійти висновку про смерть    ІНФОРМАЦІЯ_5 поблизу                     м. Авдіївка Покровського району Донецької області ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України про наявність між учасниками справи спору про право, оскільки заявниця не має іншої можливості одержати свідоцтво про смерть сина, яке посвідчує факт, що має юридичне значення, а чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення таких юридичних фактів, що узгоджується із правовою позицією Великої Палата Верховного Суду, висловленою у постанові              від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі Міністерство оборони України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                від 30 вересня 2024 року, постанову Київського апеляційного суду від 28 січня                   2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті відмовити.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У лютому 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду                       у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                                          від 10 березня 2025 року касаційну скаргу Міністерства оборони України залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргуякий за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 07 травня 2025 року.
 
У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга Міністерства оборони України мотивована тим, що судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди дійшли необґрунтованого висновку про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі статті 317 ЦПК України, оскільки надані заявницею матеріали службового розслідування військової частини НОМЕР_1 не можуть достовірно свідчити про смерть молодшого сержанта  ОСОБА_2 у конкретний час і за конкретних обставин. 
 
Вказує, що з урахуванням статті 46 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. Ураховуючи конкретні обставини справи, вважає, що належним способом захисту права заявниці є не встановлення факту смерті її сина, а оголошення його померлим у порядку, визначеному статтею 46 ЦК України                            та з дотриманням передбачених цією статтею строків.
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень Міністерство оборони України вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду                    від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22 та від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Відзив на касаційну скаргу не подано.
 
Доводи особи, яка подала пояснення у справі
 
У травні 2025 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду пояснення у справі.
 
Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені                                 у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року                  у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подані у травні 2025 року  ОСОБА_1 пояснення у справі, оскільки вони по суті є штучним поданням відзиву на касаційну скаргу поза межами визначеного процесуального строку.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                            що підтверджується копією свідоцтва про народження серії  НОМЕР_2                              від 17 серпня 1985 року, де у графі батько записано - ОСОБА_3 , а матір`ю - ОСОБА_1 (том 1, а. с. 51).
 
Відповідно до витягу виконавчого комітету Сквирського міської ради Білоцерківського району Київської області від 06 травня 2024 року№ 92 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а. с. 52).
 
25 вересня 2023 року ОСОБА_2 був призваний за мобілізацією   ІНФОРМАЦІЯ_2  номер обслуги ІНФОРМАЦІЯ_7 військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) ОСОБА_4 від 21 грудня 2023 року № 361 (том 1, а. с. 23).
 
Згідно з актом службового розслідування, складеним 25 березня 2024 року, затвердженим командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_5 ,                    ІНФОРМАЦІЯ_4 приблизно о 01 год 00 хв під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Авдіївка внаслідок ворожого наступу, а саме артилерійсько-мінометного обстрілу зник безвісти номер обслуги ІНФОРМАЦІЯ_7 військової частини НОМЕР_1 , молодший сержант ОСОБА_2 (том 1, а. с. 55-76).
 
Також в акті службового розслідування зазначено: «Виходячи з пояснень командира ІНФОРМАЦІЯ_8 військової частини НОМЕР_1 , старшого сержанта ОСОБА_6 та тимчасово виконуючого обов`язки командира роти охорони військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_7 було встановлено, що старший сержант ОСОБА_6 з 20 січня 2024 року разом                                  з молодшим сержантом ОСОБА_2 у складі бойової групи виконували бойове розпорядження - утримувати оборону на позиції «Неон» поблизу населеного              пункту Авдіївка. У складі групи також були четверо бійців з президентської бригади. Чотири дні ворог штурмував позицію, застосовуючи скиди з дронів, мінометний та артилерійський обстріл, наступ піхоти. Бійці успішно відбивали атаки, постійно маневруючи. 24 січня 2024 року бійці чекали на другу групу особового складу, яка мала замінити їх на позиції. Надійшло двоє бійців президентської бригади, яких скерували в бліндаж. Ще двоє бійців почали рух пізніше. Під час того як вони йшли, між військовослужбовцями прилетіло три снаряди калібру 120 мм. Молодший сержант ОСОБА_2 отримав тяжке поранення. Старший сержант ОСОБА_6 підбіг і почав надавати медичну допомогу, але осколок прилетів у голову і там була серйозна рана. Молодший сержант ОСОБА_2 загинув на місці. Старший сержант ОСОБА_6 доповів по рації про загибель і запитав про можливість евакуації, йому відповіли, що в даній ситуації евакуаційна група не може заїхати на позицію. Загибель також спостерігали з квадрокоптера. Старшому сержанту ОСОБА_6 був відданий наказ не зволікаючи покинути поле бою та відходити до місця евакуації. На жаль, не вдалося евакуювати тіло молодшого сержанта ОСОБА_2 . Старший сержант ОСОБА_6 покинув небезпечну ділянку                                  і поспішив до підрозділу. Двоє бійців, які мали заступити на позицію, загинули від тих же обстрілів» (том 1, а. с. 60-64).
 
До матеріалів службового розслідування по факту зникнення молодшого сержанта ОСОБА_2 додано пояснення старшого сержанта ОСОБА_6 та сержанта ОСОБА_7 (том 1, а. с. 65-66).
 
Відповідно до копії про акту настання смерті від 26 січня 2024 року сержант   ОСОБА_7 та старший сержант ОСОБА_6 засвідчили, що ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 о 01 год 00 хв внаслідок артилерійсько-мінометного обстрілу. У зв`язку із інтенсивними бойовими діями, можливості забрати тіло не було (том 1, а. с. 67).
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій            статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Касаційна скарга Міністерства оборони Українипідлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                    з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                         і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частинами третьою - четвертою статті 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян   в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
 
Відповідно частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
 
Водночас пункт 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану                         в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня                       2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня                            2000 року за № 719/4940, деталізує положення статті 17 Закону України                                  «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та встановлює, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма                           № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма                               № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть;                  г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів,                    що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
 
ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами Державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть, зокрема:
- встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8                    частини першої статті 315 ЦПК України);
- встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України);
- встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України);
- визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).
 
Вказані процедури є відмінними між собою, мають певні особливості та різні правові наслідки.
 
Щодо встановлення факту смерті на підставі пункту 8 частини першої                                   статті 315 ЦПК України
 
Пунктом 8 частини статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
 
У заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт                           (частини перша-друга статті 318 ЦПК України).
 
Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.                     Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті.
 
При цьому слід мати на увазі, що встановлення зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті та від оголошення особи померлою.
 
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 червня 2021 року                     у справі № 591/1461/19.
 
Отже, встановлення факту смерті фізичної особи на підставі пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України можливе лише тоді, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, за яких настала смерть, і факт неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
 
Щодо оголошення особи померлою (стаття 46 ЦК України та статті 305-309 ЦПК України)
 
Відповідно до частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років після закінчення воєнних дій.                                           З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.
 
Згідно із частиною третьою статті 46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.
 
Порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється ЦПК України (частина четверта статті 46 ЦК України).
 
Відповідно до змісту статті 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.
 
Згідно із частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою: обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
 
Тому оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть цієї особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті. 
 
Підставою для оголошення особи померлою є не факти (докази), які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи.
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга                             статті 77 ЦПК України).
 
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Відповідно до частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.
 
У справі, яка переглядається Верховним Судом, встановлено, що ОСОБА_1 просила суд встановити факт смерті її сина -  ОСОБА_2  (військовослужбовця) у певний час - 24 січня 2024 року з метою отримання свідоцтва про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану відповідно до частини першої                    статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та призначення одноразової грошової допомоги на підставі Закону України                                    «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
 
Як на підстави звернення до суду заявниця посилалась на те, що  ІНФОРМАЦІЯ_4 поблизу м. Авдіївка Покровського району Донецької області загинув її син -  ОСОБА_2 , отримавши поранення несумісні з життям внаслідок артилерійсько-мінометного обстрілу російсько-окупаційними військами. На момент смерті сина, його тіло знаходилося неподалік населеного пункту Авдіївка Покровського району Донецької області, який перебував під вогневим контролем російсько-окупаційних військ, у зв`язку із чим неможливо було провести евакуацію тіла загиблого                           у безпечне місце для подальшого спрямування до моргу. Оскільки з 17 лютого       2024 року м. Авдіївка Покровського району Донецької області окуповане військами російської федерації, тому отримати свідоцтво про смерть ОСОБА_2 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, так як факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України               «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».
 
На підтвердження вимог своєї заяви  ОСОБА_1 надала суду копію акту про настання смерті від 26 січня 2024 року, відповідно до якого сержант ОСОБА_7 та старший сержант ОСОБА_6 засвідчили, що ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 о 01 год 00 хв внаслідок артилерійсько-мінометного обстрілу. У зв`язку із інтенсивними бойовими діями, можливості забрати тіло не було (а. с. 67).
 
Крім того, заявниця надала суду копію сповіщення сім`ї від 26 січня 2024 року № 86, в якому вказано, що номер обслуги ІНФОРМАЦІЯ_7 військової частини НОМЕР_1 , молодший сержант ОСОБА_2 , 1985 року народження, під час виконання службових обов`язків зник безвісті 24 січня                       2024 року поблизу м. Авдіївка Покровського району Донецької області (а. с. 54).
 
Також в акті службового розслідування, складеному 25 березня 2024 року, затвердженому командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_5 ,                   24 січня 2024 року вказано, що до отримання відповідних документів, які засвідчують факт смерті або потрапляння в полон військовослужбовця номер обслуги ІНФОРМАЦІЯ_7 військової частини НОМЕР_1 , молодшого сержанта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважати таким, що зник безвісті за особливих обставин 24 січня 2024 року поблизу м. Авдіївка Покровського району Донецької області під час виконання бойового завдання (а. с. 60-64).
 
Вказані докази у своїй сукупності достовірно не свідчать про смерть                               ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , а лише дають підстави для обґрунтованого припущення смерті за обставин, що підтверджені цими доказами, які можуть свідчити про смерть останнього.
 
Інших доказів ні заявник не надала, ні суд не встановив, виконавши вимоги частини третьої статті 294 ЦПК України.
 
Ураховуючи викладене, виходячи зі змісту положень статей 43, 46 ЦК України, статей 305, 306 ЦПК України, Верховний Суд вважає, що за наявності припущень про факт смерті фізичної особи, у тому числі, у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою (частина друга статті 46 ЦК України), а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України).
 
Ураховуючи наведене, підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті її сина - ОСОБА_2 (військовослужбовця) у певний час - 24 січня 2024 року під час виконання бойового завдання за пунктом 8                частини першої статті 315 ЦПК України відсутні.
 
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2024 року                 у справі № 506/358/22 (провадження № 61-7094св23).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
При цьому Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що з огляду на встановлені у цій справі обставини та наявність у заявниці вірогідного припущення про смерть  ОСОБА_2 24 січня 2024 року,  ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про оголошення судом  ОСОБА_2 померлим на підставі частини другої статті 46 ЦК України.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи справу, на вказане уваги не звернули та дійшли помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення заяви  ОСОБА_1 про встановлення факту смерті.
 
За таких обставин, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можна визнати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог заяви  ОСОБА_1 .
 
Отже, доводи касаційної скарги у цій частині Верховний Суд вважає обґрунтованими.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин першої - третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення                          у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1  про встановлення факту смерті.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
У задоволенні заяви  ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Сквирський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Міністерство оборони України, про встановлення факту смерті відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець