Номер провадження: 22-ц/813/275/25 
Справа № 947/24349/21
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                Назарової М.В.,
суддів:                                        Карташова О.Ю., Кострицького В.В.
за участю секретаря                  Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 червня 2022 року, ухвалене Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Калініченко Л.В. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

11 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики від 18.09.2018, 01.10.2018, 01.11.2018, 05.12.2018, 03.01.2019, 01.02.2019, 01.03.2019, 06.01.2020, 17.09.2020 в загальній сумі 9646 787,90 грн, а також просив суд відшкодувати понесені судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що ним неодноразово було надано відповідачеві в позику грошові кошти, яка остання зобов`язувалась повернути у визначений строк, про що склала відповідні розписки, а саме:
- 18.09.2018 на суму 30450 доларів США, з обов`язком повернення грошових коштів в сумі 31900 доларів США в строк до 30.09.2018;
- 01.10.2018 на суму 31900 доларів США, з обов`язком повернення грошових коштів в сумі 33350 доларів США в строк до 01.11.2018;
- 01.11.2018 на суму 33570 доларів США, з обов`язком повернення грошових коштів в сумі 35020 доларів США в строк до 01.12.2018;
- 05.12.2018 на суму 36720 доларів США, з обов`язком повернення грошових коштів в зазначеній сумі в строк до 30.12.2018;
- 03.01.2019 на суму 38420 доларів США, з обов`язком повернення грошових коштів в зазначеній сумі в строк до 30.01.2019;
- 01.02.2019 на суму 40370 доларів США, з обов`язком повернення грошових коштів в зазначеній сумі в строк до 01.03.2019;
- 01.03.2019 на суму 41850 доларів США;
- 06.01.2020 на суму 45310 доларів США, з обов`язком повернення грошових коштів в зазначеній сумі на протязі двох місяців;
- 17.09.2020 на суму 57000 доларів США, з обов`язком повернення грошових коштів в зазначеній сумі до кінця місяця.
Як стверджує позивач, ОСОБА_2 жодного з вищевказаного взятого на себе зобов`язання з повернення коштів не виконала. Приймаючи те, що за деякими розписками не було визначеного фіксованого строку повернення коштів, 26.07.2021 на адресу ОСОБА_2 позивачем було скеровано відповідну претензію про повернення грошових коштів, яка була повернута без вручення з підстав відмови від її отримання. 07.08.2021 позивач повторно скерував відповідну претензію, яка також була повернута без вручення з тотожних підстав.
Оскільки відповідачкою не виконуються взяті на себе зобов`язання на підставі договорів позики, на підтвердження укладення яких були складені відповідні розписки 18.09.2018, 01.10.2018, 01.11.2018, 05.12.2018, 03.01.2019, 01.02.2019, 01.03.2019, 06.01.2020, 17.09.2020, з повернення грошових коштів в загальній сумі 359940 доларів США, як стверджує позивач, він вимушений звернутись до суду з цим позовом та просив на підставі ст. 509, 526, 1046, 1047, 202, 207 ЦК України суд стягнути вищевказану суму коштів в національній валюті України гривні, розмір якої визначено згідно з офіційним курсом НБУ станом на 10.08.2021, з розрахунку 1 долар США – 26,8011 грн, у розмірі 9646787,90 грн.
Також позивачем у позові зазначено, що судові витрати складаються зі сплаченого судового збору в сумі 11350,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу, які складаються з розрахунку 2% від заявлених позовних вимог (т. 1, а.с. 1-4).
У відзиві на позовну заяву, представник відповідача посилається на те, що вказана у позові сума боргу не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки за розпискою від 18.09.2018 не здійснювався факт передачі грошей у сумі 30450 доларів США. 18.09.2018 на вимогу позивача було письмово зафіксована отримана від позивача в серпні 2018 року сума 29000 доларів США з урахуванням плати (процентів) за користування коштами за серпень 2018 року (5% від отриманої сумі в місяць - 1450 доларів США), всього у сумі 30 450 доларів США, із строком повернення до 30.09.2018 вже суми 31900 доларів США, з урахуванням плати (проценти) за користування грошовими коштами за вересень 2018 року у сумі 1450 доларів США (31900 - 30450 = 1450 доларів США).
При оформленні вказаної розписки, як стверджує сторона відповідача, позивач повідомив ОСОБА_2 про те, що він не хоче прямо зазначати у розписці, що позику у серпні 2018 року була надана з процентами, оскільки тоді буде необхідно сплачувати податки. З підстав того, що ОСОБА_2 довіряла позивачу, була знайома з ним більше 15 років, вона написала розписку під його диктовку та на зазначених позивачем умовах, уникнувши згадки про обов`язок сплати та розміру процентів.
Через важке матеріальне становище, як зазначає відповідачка, вона не змогла повернути 31900 доларів США в строк до 30.09.2018, про що повідомила позивачу, у зв`язку з чим 01.10.2018 позивач, посилаючись на те, що строк повернення за розпискою від 18.09.2018 сплив, зобов`язав ОСОБА_2 написати ще одну розписку зі строком повернення також через 1 місяць, але вже на суму 31900 доларів США з зобов`язанням повернути до 01.11.2018 вже 33350 доларів США, за якою фактично грошові кошти не передавались.
Як стверджує відповідачка, відповідна ситуація виникла із складанням подальших розписок від 01.11.2018, від 05.12.2018, від 03.01.2019, від 01.02.2019.
В подальшому, як зазначено у відзиві, 01 березня 2019 року ОСОБА_2 повернула позивачу 520 доларів США, тому станом на 01.03.2019 сума боргу з урахуванням плати за користування грошовими коштами стала менше - 39850 доларів США. У зв`язку з чим, за вимогою позивача, 01.03.2019 була зафіксована сума боргу у розмірі 29000 доларів США, з урахуванням процентів за серпень 2018 року - березень 2019 року, що в загальному розмірі складає 41850 доларів США, де 2000 доларів США плата (проценти) за користування коштами за березень 2019 року.
Надалі, у період з 01.04.2019 по 06.01.2020 ОСОБА_2 булу повернуто позивачу 17400 доларів США, тому станом на 06.01.2020 сума боргу з урахуванням плати за користування грошовими коштами стала менше, у зв`язку з чим за вимогою позивача була зафіксована сума боргу в сумі 45310,00 доларів США, яка складалась з: 29 000 доларів США – боргу, та з урахуванням плати (процентів) за користування грошовими коштами за серпень 2018 року - березень 2020 року, приймаючи повернення коштів в сумі 17400 доларів США .
Надалі, як зазначає ОСОБА_2 , за період з 06.01.2020 по 19.05.2020 нею була сплачена позивачу ще частина боргу, що підтверджується: переказом від 02.05.2020 з карти її сина - ОСОБА_4 на картку позивача в сумі 39500 грн; переказом від 19.05.2020 з карти її сина - ОСОБА_4 , на картку позивача в сумі 6600 грн.
Приймаючи вищевикладені обставини з приводу повернення коштів, як стверджує відповідачка, вона 17.09.2020 за вимогою позивача знов склала розписку на підтвердження наявності боргу в загальній сумі 57000 доларів США.
Представник відповідача в обґрунтування вищевказаних обставин, також посилалась на те, що зазначені факти підтверджуються доданими до відзиву листами, скерованими позивачем на ім`я відповідача, з вимогою про повернення коштів в сумі 53700 доларів США, однак не у заявленому в позові розмірі.
Щодо розписок, за якими заявлені вимоги, представник стверджувала, що вони були безгрошовими, факту передачі коштів не відбувалось, а лише були складені на підтвердження існуючих попередніх грошових зобов`язань. 
Також представник відповідачки зазначала, що ОСОБА_2 вимагала від позивача під час складення кожної наступної розписки, повернути їй попередню, однак ОСОБА_1 було відмовлено та повідомлено про їх повернення у разі сплати усієї суми боргу, що свідчить про обман з боку позивача.
З огляду на викладене у відзиві, сторона відповідача просила відмовити позивачу у задоволенні позову (т. 1, а.с. 43-61).
23 листопада 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики (т. 1, а.с. 63-81), який ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2021 року повернено заявникові (т. 1, а.с. 103-104зв.).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 червня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за:
договором позики від 18.09.2018 в сумі 854955 гривень 09 копійок;
договором позики від 01.10.2018 в сумі 893816 гривень 68 копійок;
договором позики від 01.11.2018 в сумі 938574 гривні 52 копійки;
договором позики від 05.12.2018 в сумі 984136 гривень 39 копійок.
договором позики від 03.01.2019 в сумі 1029698 гривень 26 копійок.
договором позики від 01.02.2019 в сумі 1081960 гривень 41 копійка.
договором позики від 01.03.2019 в сумі 1121626 гривень 04 копійки.
договором позики від 06.01.2020 в сумі 1214357 гривень 84 копійки.
договором позики від 17.09.2020 в сумі 1527662 гривні 70 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат зі сплати судового збору в сумі 11350 гривень 00 копійок.
У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування витрат з професійної правничої допомоги відмовлено (т. 1, а.с. 188-197).
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 просила скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 червня 2022 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити, а судові витрати покласти на позивача.
Доводами апеляційної скарги є те, що відповідач та її представник не були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, окрім цього суд першої інстанції не врахував, що від сторони відповідача жодних клопотань про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило, а докази неповажності причин неприбуття відсутні. 
Скаржник вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази щодо наявності підстав для зупинення провадження у даній справі до розгляду іншої справи та цьому не надано належної оцінки, що зумовило прийняття хибного рішення щодо відсутності підстав для задоволення клопотання відповідача від 18.05.2022 про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі № 522/4420/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики.
Також, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази того, що фактично грошові кошти передані позивачем відповідачу у серпні 2018 року в сумі 29000 дол. США під домовленість щодо сплати 5 відсотків за користування. В подальшому розпискою від 18.09.2018, складеною на вимогу позивача, відповідачка тільки підтвердила попередньо взяту в борг суму коштів, яка з урахуванням відсотків склала 30450 дол. США зі строком повернення до 30.09.2018 вже суми 31900 дол. США (з урахуванням сплати процентів за користування грошовими коштами за вересень 2018 року у сумі 1450 дол. США). Через важке матеріальне становище відповідач не змогла повернути 31900 дол. США в строк до 30.09.2018, про що повідомила позивачу, тому 01.10.2018 позивач зобов`язав відповідачку написати ще одну розписку зі строком повернення також через 1 місяць, але вже не суму 31900 дол. США із зобов`язанням повернути до 01.11.2018 вже 33350 дол. США, за якою, як зазначає скаржник, фактично грошові кошти як і в попередній раз не передавалися. Аналогічна ситуація, як повідомляє скаржник, мала місце при складанні подальших розписок від 01.11.2018, 05.12.2018, 03.01.2019, 01.02.2019. 
Крім того, скаржник зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагу додані до матеріалів справи відповідачем докази, які є свідченням того, що вказана у позові сума боргу не відповідає фактичним обставинам справи.
Серед іншого, скаржник вважає, що сам факт наявності у позивача оригіналів розписок, через небажання їх повертати, не може автоматично засвідчувати наявність боргу відповідача, зокрема, з тих підстав, що з поданих відповідачкою до відзиву копій претензій від позивача останнім вимагалося повернення грошових коштів в сумі 53700 дол. США, які були позичені в серпні 2018 року (т. 1, а.с. 208-219).
Ухвалами Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів: головуючого – Колеснікова Г.Я., суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.) від 12.10.2022 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та від 21.10.2022 справу призначено до розгляду (т. 1, а.с. 234-234зв., 241).
У листопаді 2022 року до апеляційного суду надійшло клопотання адвоката Білак Н.І. в інтересах ОСОБА_2 про зупинення провадження по справі з тих підстав, що 16 травня 2022 року Приморським районним судом м. Одеси відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики, що оформлені вищевказаними розписками (далі – справа №522/4420/22) (т. 1, а.с. 244-245).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 січня 2023 року клопотання адвоката Білак Наталії Ігорівни в інтересах ОСОБА_2 про зупинення провадження по справі задоволено.
Зупинено провадження у цивільній справі № 947/24349/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі № 522/4420/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики (т. 2, а.с. 21-22).
Відповідно до рішення Вищої Ради Правосуддя від 21.02.2023 суддю ОСОБА_5 звільнено у відставку.
У зв`язку з відставкою судді Колеснікова Г.Я. справу передано до провадження судді Назарової М.В., судді учасники колегії: Сєвєрова Є.С., Вадовська Л.М. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2023) (т. 2, а.с. 30-30зв.).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 січня 2024 року поновлено провадження у справі № 947/24349/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 червня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та призначено до розгляду (т. 2, а.с. 31-31зв.).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03.12.2024 здійснено заміну суддів Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М. на постійно діючий склад колегії суддів Кострицького В.В., Карташова О.Ю. (т. 2, а.с. 72-72зв).
21.01.2025 від ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу (т. 2, а.с. 92-116), який ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.02.2025 повернуто заявнику без розгляду з підстав пропуску строку на його подання (т. 2, а.с. 117-117зв.).
У судовому засіданні 14 жовтня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. 
Інші учасники, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи до судового засідання не з`явилися, що в силу положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.
Так, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки їх представники ОСОБА_6 (представник позивача), ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (представники відповідача) отримали судові повістки на 14.10.2025 в електронних кабінетах підсистеми «Електронний суд» 29.08.2025, що підтверджується довідками про доставку електронного документа (т. 2, а.с. 134-135).
14.10.2025 від представника ОСОБА_2 – ОСОБА_7 надійшло клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку із поганим самопочуттям та наявністю ознак хвороби, у задоволенні якого протокольною ухвалою від 14.10.2025 відмовлено з підстав належного сповіщення сторони відповідача про розгляд справи та відсутності доказів поважності причин неявки до судового засідання, а також з урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України (неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи).
Крім того, справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з серпня 2022 року, апеляційне провадження відкрито 12 жовтня 2022 року, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув у грудні 2022 року, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, у тому разі і позивач.
Участь відповідачки ОСОБА_2 та її представника в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. Свої міркування щодо позовних вимог та законності рішення суду першої інстанції стороною відповідачки висловлено у заяві по суті справи - в апеляційній скарзі.
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.
Заявник не навів у своїй заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за його відсутності, а також не мотивував необхідність його безпосередньої явки до суду, як і не надав доказів у підтвердження викладених ним у заяві про відкладення розгляду справи обставин.
Сторона відповідачки вже тричі клопотала про відкладення розгляду справи, що вочевидь не відповідає засадам добросовісності здійснення учасниками цивільного процесу своїх процесуальних прав та обов`язків, а відповідачка, як ініціатор судового провадження в суді апеляційної інстанції, має демонструвати готовність на всіх етапах такого брати участь у судових процедурах.
Отже, вказане клопотання про відкладення є необґрунтованим та не є перешкодою для розгляду та вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідачкою ОСОБА_2 були складені розписки, а саме:
- 18.09.2018, згідно з якою ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30450 доларів США, та зобов`язалась повернути - 31900 доларів США, в строк до 30.09.2018 (т. 1, а.с. 8);
- 01.10.2018, згідно з якою ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 31900 доларів США, та зобов`язалась повернути - 33350 доларів США в строк до 01.11.2018 (т. 1, а.с. 9);
- 01.11.2018, згідно з якою ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 33570 доларів США, та зобов`язалась повернути - 35020 доларів США в строк до 01.12.2018 (т. 1, а.с. 10);
- 05.12.2018, згідно з якою ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 36720 доларів США, які зобов`язалась повернути у вказаній сумі в строк до 30.12.2018 (т. 1, а.с. 11);
- 03.01.2019, згідно з якою ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 38420 доларів США, які зобов`язалась повернути у вказаній сумі в строк до 30.01.2019 (т. 1, а.с. 12);
- 01.02.2019, згідно з якою ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі на суму 40370 доларів США, які зобов`язалась повернути у вказаній сумі в строк до 01.03.2019 (т. 1, а.с. 13);
- 01.03.2019, згідно з якою ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 41850 доларів США (т. 1 а.с. 14);
- 06.01.2020, згідно з якою ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі на суму 45310 доларів США, які зобов`язалась повернути у вказаній сумі протягом двох місяців (т. 1, а.с. 15);
- 17.09.2020, згідно з якою ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі на суму 57000 доларів США, які зобов`язалась повернути у вказаній сумі до кінця місяця (т. 1, а.с. 16).
Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що розписки містять основні вимоги до договору позики, а саме ідентифікаційні дані позичальника та позикодавця, вартість грошової суми, отриманої позичальником в борг, та суму коштів, яка підлягає поверненню, підтвердження позичальника стосовно обізнаності про зобов`язання з їх повернення, строк повернення таких коштів.
Судом також встановлено, що зазначені розписки складені особисто відповідачкою ОСОБА_2 , що останньою під час розгляду справи не спростовувалось.
Стосовно доводів відповідачки про те, що зазначені розписки є безгрошовими та були складені лише на підтвердження попередніх грошових зобов`язань, суд вважав їх необґрунтованими та безпідставними, оскільки такі ґрунтуються лише на посиланнях ОСОБА_2 , однак у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених в заперечення проти позову посилань, стороною відповідача в порушення ч. 1 ст. 81 ЦПК України до суду не надано.
Також суд зазначив, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконаного частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Як встановлено судом першої інстанції у судовому засіданні 14.02.2022, вищевказані спірні розписки від 18.09.2018, 01.10.2018, 01.11.2018, 05.12.2018, 03.01.2019, 01.02.2019, 01.03.2019, 06.01.2020, 17.09.2020 наявні в сторони позивача, їх копії в матеріалах справи відповідають оригіналам, а відтак наявність оригіналів боргових розписок у позивача ОСОБА_1 свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 грошові кошти не повернула.
Доводи про складення кожної розписки на підтвердження наявності зобов`язань за попередньою розпискою, суд вважає також необґрунтованими, оскільки ОСОБА_2 про зазначені обставини у розписках не зазначено.
Щодо доводів відповідача про складення вказаних розписок відповідачкою за вимогою позивача, наявності обману в діях позивача під час зобов`язання складених боргових документів, суд вважає безпідставними, оскільки не підтверджені жодним доказом.
Стосовно поданих ОСОБА_2 копій квитанцій про перерахування грошових коштів громадянином ОСОБА_4 , який є її сином, зі слів відповідачки, на ім`я ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 75-79), суд вважав неналежними доказами підтвердження часткового виконання спірних зобов`язань, оскільки до суду не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 діяв в інтересах ОСОБА_2 , щодо будь-яких інших правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також зазначені квитанції не містять інформації про призначення платежів.
Також судом не прийняті посилання відповідачки про іншу суму заборгованості, зазначену ОСОБА_1 в інших претензіях, скерованих на її ім`я, на підтвердження виконання зобов`язань за спірними договорами, оскільки такі є безпідставними. Так, як вбачається з поданих відповідачкою до відзиву копій претензій від позивача, скерованих на її ім`я, ОСОБА_1 вимагалось повернення грошових коштів в сумі 53700,00 доларів США, які були позичені у серпні 2018 року, однак не стосуються спірних договорів.
Одночасно суд зазначає, що подані відповідачкою докази до відзиву навпаки підтверджують сталі і неодноразові правовідносини між сторонами по справі, з позикових відносин.
Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження погашення спірної заборгованості, відповідачкою до суду не надано.
Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
В апеляційній скарзі відповідач зазначила, що в порушення вимог ст. 223 ЦПК України суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони відповідача, які не були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи (т. 1, а.с. 210).
Пунктом 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Вирішуючи питання щодо розгляду справи та ухвалення по суті спору рішення, суд першої інстанції зазначив, що у судове засідання призначене на 20.06.2022 сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. Відповідач та її представник не повідомили суд про причини неявки. 
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що судові засідання під час розгляду справи судом першої інстанції неодноразово відкладалися. Так, зокрема, згідно з довідкою від 24.03.2022 судове засідання призначено на 18.05.2022 у зв`язку із перебуванням головуючого судді у відпустці (т. 1, а.с. 138). 18.05.2022 від сторони відповідача надійшла заява про зупинення провадження у справі (т. 1, а.с. 145-178). Однак, згідно з довідкою від 18.05.2022 судове засідання призначено на 20.06.2022 у зв`язку із перебуванням головуючого суддів у відпустці (т. 1, а.с. 141).
Колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять ні довідкового листа про направлення судових повісток учасникам справи на 20.06.2022, ні самих судових повісток/повідомлень про сповіщення сторін стосовно судового засідання, яке було призначене на 20.06.2022 та під час якого ухвалено рішення по суті справи.
Крім того, про факт несповіщення сторони відповідача про дату, час та місце розгляду справи 20.06.2022 свідчить акт № 2 від 30.05.2022,згідно з яким з 30.05.2022 припинено відправку вихідної кореспонденції у зв`язку із відсутністю маркової продукції (т. 1, а.с. 199).
Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Зазначені обставини вказують на те, що відповідач не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи. А отже, доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження.
Щодо суті спору, то відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, та від08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20.
Аналіз змісту розписок свідчить про те, що розписки містять основні вимоги до договору позики, а саме ідентифікаційні дані позичальника та позикодавця, вартість грошової суми отриманої позичальником в борг, та суму коштів, яка підлягає поверненню, підтвердження позичальника стосовно обізнаності про зобов`язання з їх повернення, строк повернення таких коштів.
Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».
Відповідачкою на виконання свого процесуального обов`язку не спростовано договори позики, укладені між сторонами, натомість, суд розглядає справи на підставі таких засад цивільного судочинства як диспозитивність та змагальність (ст. 13, 12 ЦПК України) , і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а також суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Крім того, за результатами розгляду справи № 522/4420/22, до ухвалення рішення в якій відповідач просила як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції зупинити розгляд справи № 947/24349/21, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року без змін, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики відмовлено. Предметом вказаної справи були договори позики між сторонами за розписками, складеними 18.09.2018 на суму 30450,00 доларів США; 01.10.2018 суму 31900,00 доларів США; 01.11.2018 на суму 33570,00 доларів США; 05.12.2018 на суму 36720,00 доларів США; 03.01.2019 на суму 38420,00 доларів США; 01.02.2019 суму 40370,00 доларів США; 01.03.2019 суму 41850,00 доларів США; 06.01.2022 на суму 45310,00 доларів США; 17.09.2022 на суму 57 000,00 доларів США.
       Натомість, надана позивачем сукупність доказів свідчить як про укладення між сторонами договорів позики у належній формі, так і їх невиконання, зокрема, через те, що оригінали вказаних розписок дотепер знаходяться на руках у позивача, і жодна із них не містить будь-яких письмових зауважень відповідачки про те, що вони пишуться на підтвердження попереднього боргу, і помилкові доводи апеляційної скарги такого не спростовують.
       Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі № 522/4420/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики, оскільки таке вже набрало законної сили станом на час прийняття теперішнього судового рішення. Тому довід апеляційної скарги про помилковість судового рішення та хибність його висновків через не зупинення провадження у справі, не впливає на обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення судом.
Також ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 про призначення судово-психологічної експертизи за необґрунтованістю, оскільки оспорення договорів позики та їх недійсність через певні вади (психологічні) сторін та встановлення таких фактів в рамках даної справи не входить до предмету доказування по суті даного спору, а частина питань виходить за межі компетенції судово-психологічної експертизи (фактична передача грошей позивачем відповідачці, спрямованість дій сторін під час укладення договору), а інша стосується психологічного статусу та дій позивача, що взагалі не має доводитися під час вирішення спору про стягнення боргу за договорами позики.
Так само не може бути задоволено і клопотання відповідачки про виклик та допит в судовому засіданні в апеляційному суді у якості свідка ОСОБА_4 для доведення обставин того, що він за проханням відповідачки безпосередньо здійснював переказ частини її боргу на банківський рахунок позивача, оскільки таке не відповідає процедурі discovery та умовам для прийняття нових доказів апеляційним судом (ч. 3 ст. 367 ЦПК України), про що сформовано певний висновок Верховим Судом у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 646/857/18.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у заявленому позивачем у позові розмірі 9646787,90 грн, а помилкові доводи апеляційної скарги, які фактично аналогічні відзиву на позовну заяву, доводам якого дано повну оцінку судом та наразі які оцінені та перепровірені апеляційним судом, не спростовують такої обґрунтованості позову.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Вказане вище порушення судом норм процесуального права через неповідомлення відповідачку про дату, час і місце розгляду справи судом першої інстанції у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України є безумовною підставою для скасування рішення суду та ухваленні нового рішення про задоволенні позову та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики у сумі 9646787,90 грн, як просить позивач в еквіваленті гривні до іноземної валюти – долару США як валюти зобов`язання, оскільки суд згідно засад диспозитивності розглядає справу в межах заявлених вимог (ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною 1 цієї статті визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Звертаючись до суду із позовом, позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 11350 грн (т. 1, а.с. 5), які з огляду на задоволення позову в повному розмірі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Що стосується витрат на правничу допомогу у розмірі 2% від заявлених позовних вимог, то таке колегія суддів не вирішує, оскільки судом відмовлено в цій частині через ненадання відповідних доказів, а суд апеляційної інстанції під час перегляду судового рішення не може погіршити становище скаржника.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника Білак Наталії Ігорівни задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договорами позики у сумі 9646787,90 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) судові витрати у сумі 11350,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 17 жовтня 2025 року

Головуючий                                        М.В. Назарова

Судді:                                                О.Ю. Карташов

       В.В. Кострицький