П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
02 жовтня 2025  року                                                                                            м. Київ
 
Справа №753/12139/25
Провадження: № 22-ц/824/14428/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Янкового Миколи Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 
на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року, постановлену під головуванням судді Заставенко М. О.,
у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про арешт майна, заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Профіт Капітал», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
в с т а н о в и в:
 
                У червні 2025 року   ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною скаргою на постанову державного виконавця про арешт майна, у якій вона просила скасувати постанову про арешт майна від 14.11.2016 року у виконавчому провадженні № 42297297.
До скарги ОСОБА_1 додала клопотання про поновлення строку, яке обґрунтовано тим, що скаржниця дізналась про винесення оскаржуваної постанови від 14.11.2016 року лише після отримання відповіді на адвокатський запит її адвоката, Янкового М. В., 27.05.2025 року.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про арешт майна залишено без розгляду.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Янковий М. В. в інтересах ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, ухвалу суду просив скасувати та направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що скаржницею були вчинені всі дії, направлені на збирання доказів, а саме представником скаржника було направлено адвокатський запит з метою отримання копій матеріалів виконавчого провадження, в яких повинні бути докази направлення постанови. Тож, у скаржниці не може бути належних та допустимих доказів,  які підтверджують неотримання нею оскаржуваної постанови, за умови відсутності у належного володільця такого доказу. Вказує, що скаржниця не отримувала постанови про відкриття виконавчого провадження,  а відтак не мала можливості отримати ідентифікатор доступу до інформації про виконавче провадження та, як наслідок, ознайомитись з оскаржуваною постановою. Відмічає, що оскаржувана ухвала передбачає для скаржниці наразі стан невизначеності в контексті володіння її майном.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні адвокат Янковий М. В. в інтересах ОСОБА_1  підтримав апеляційну скаргу, з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_1  задоволенню не підлягає.
Залишаючи заяву ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова державного виконавця про арешт майна винесена ще 14.11.2016 року, тобто, більше як вісім років до подання скарги, а тому строк на її оскарження, встановлений ст. 449 ЦПК України, був пропущений.
Доводи заявниці про те, що про існування постанови вона дізналася лише 27.05.2025 року з відповіді на адвокатський запит, не підтверджують поважності причин пропуску строку, оскільки заявник, як сторона виконавчого провадження, мала гарантоване законом право на доступ до документів у Автоматизованій системі виконавчого провадження, а доказів об`єктивної неможливості такого доступу не надала.
Суд урахував, що відповідно до правових позицій Верховного Суду, поважними можуть визнаватися лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, чого у даній справі встановлено не було.
З огляду на викладене, та керуючись ст. ст. 126, 127, 449 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення строку та правомірно залишив скаргу ОСОБА_1 без розгляду.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Тобто виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У частині першій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
У постановах від 18 листопада 2020 року у справах № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19) та № 439/1493/15-ц (провадження № 61-7804св19), від 31 липня 2023 року у справі № 2-3187/11 (провадження № 61-4984св23), Верховний Суд вказав, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.
Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
За загальним правилом, судам необхідно враховувати, що в тому разі, коли законом встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду, їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за загальними правилами. Скарга (заява), пропущений строк на подання якої не поновлено, залишається без розгляду.
Відповідно до частини п`ятої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 449 ЦПК України є спеціальною нормою по відношенню до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та має переважне право на застосування при обрахуванні строку для звернення сторони виконавчого провадження зі скаргою на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 березня 2023 року у справі № 367/7831/19 (провадження № 61-1642св22), від 13 червня 2023 року у справі № 638/5995/16-ц (провадження № 61-3333св23), від 30 червня 2023 року у справі № 206/1451/19 (провадження № 61-2469св23).
Згідно з частинами першою, четвертою статті 124 ЦПК України строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події.
У постанові від 19 квітня 2023 року у справі № 759/20392/18 (провадження№ 61-905св23) Верховний Суд зазначив, що виходячи з результату системного аналізу статей 123, 124, 126 ЦПК України із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якої пов`язано його початок, тобто після фактичної обізнаності особи про порушення її прав і свобод.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20) та від 07 липня 2021 року у справі № 127/2-200/2004 (провадження № 61-16384св19).
У постанові від 23 червня 2022 року у справі № 914/2265/20 Верховний Суд вказав, що «водночас об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 04 лютого 2022 року у справі № 925/308/13-г зазначила, що за порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», суд дійшов висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. У цьому висновку суд має враховувати, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя і сторони повинні очікувати їх застосування задля забезпечення дотримання принципу юридичної визначеності. Отже, під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо). У висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, що є сталою та послідовною судовою практикою Верховного Суду (від 14 серпня 2019 року у справі № 910/7221/17, від 12 січня 2021 року у справі № 910/8794/17, від 12 жовтня 2021 року у справі № 918/333/13).
Колегія суддів відмічає, що передумовою для розгляду скарги на дії чи бездіяльність державного, приватного виконавця по суті є встановлення факту подання цієї скарги у строк, передбачений законом, або наявності відповідного клопотання та обставин для поновлення такого строку, якщо його було пропущено з поважних причин. Адже під час оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, на виконанні яких перебуває виконавчий документ, слід дотримуватися відповідних положень ЦПК України, вміщених у розділі «Судовий контроль за виконанням судових рішень». Відсутність в оскаржуваних судових рішеннях достеменного встановлення істотних обставин щодо початку та закінчення перебігу процесуального строку для звернення із скаргою до суду, факту дотримання стягувачем цього строку, може свідчити про передчасність висновків судів прийняття до розгляду скарги та не можуть зумовити обов`язок суду щодо розгляду скарги по суті, оскільки нормами ЦПК України імперативно визначено, що пропущений процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлено за відповідних обставин судом виключно за клопотанням особи, що подає скаргу. Протилежні дії суду порушуватимуть права інших учасників спору (зокрема виконавця, дії якого оскаржуються) та загальні засади цивільного судочинства, а саме його диспозитивності, рівності перед законом і судом та змагальності сторін.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду  від 01 листопада 2023 року у справі № 904/3734/20.
З матеріалів справи убачається, що оскаржувана постанова державного виконавця про накладення арешту на майно боржника була винесена ще 14.11.2016 року. Скарга ж ОСОБА_4 подана лише у червні 2025 року, тобто, фактично через вісім років після прийняття оскаржуваної постанови.
Обґрунтовуючи своє звернення, заявниця зазначала, що про існування відповідної постанови їй стало відомо лише 27.05.2025 з відповіді державної виконавчої служби на адвокатський запит. Водночас, такі пояснення не можуть бути визнані переконливими та належними доказами поважності причин пропуску процесуального строку, оскільки, відповідно до презумпції обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, закріпленої в усталеній практиці Верховного Суду, боржник як сторона виконавчого провадження мав об`єктивну можливість отримувати інформацію про всі вчинені виконавцем дії; заявниця не надала доказів об`єктивних та непереборних перешкод для ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження чи своєчасного звернення до суду зі скаргою.
Більш того, з досліджених колегією суддів матеріалів Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що у справі № 2-472/12 ще у вересні 2023 року саме ОСОБА_5 виступала ініціатором подання апеляційної скарги, що свідчить про її поінформованість як про сам факт існування виконавчого провадження, так і про обставини накладення арешту.
Отже, її теперішні посилання на пізнє дізнання про оскаржувану постанову є суперечливими та спростовуються матеріалами справи. Такі дії заявниці не лише не підтверджують поважність причин пропуску процесуального строку, але й свідчать про її недобросовісну процесуальну поведінку та намагання ввести суд в оману з метою поновлення втраченого строку.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, учасники процесу повинні діяти сумлінно, добросовісно користуватися наданими їм процесуальними правами та не зловживати ними (постанови ВС від 07.07.2021 у справі № 127/2-200/2004, від 19.04.2023 у справі № 759/20392/18 тощо). Порушення цих засад з боку заявниці виключає можливість поновлення строку як пропущеного з поважних причин.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до приписів статей 126, 127, 449 ЦПК України, поновлення пропущеного строку можливе виключно за наявності обґрунтованих та підтверджених доказами поважних причин, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення особи. Однак, ОСОБА_4 не навела жодних обставин такого характеру, а надані пояснення зводяться лише до її суб`єктивного твердження про пізнє дізнання.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення скарги ОСОБА_4 без розгляду, оскільки вона подана з пропуском установленого законом процесуального строку, а поважних причин для його поновлення не встановлено. Будь-які інші висновки суперечили б принципу юридичної визначеності та практиці Верховного Суду щодо застосування процесуальних строків.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу адвоката Янкового М. В. в інтересах ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.
 Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Янкового Миколи Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 07 липня2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 
Повне судове рішення складено 03 жовтня 2025 року.
 
Головуючий                                                                                             Т.О. Невідома
 
Судді                                                                                                         С. М. Верланов
 
                                                                                                                   В. А. Нежура