ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 347/721/22
провадження № 61-6984св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,              Коротуна В. М.,               
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 , подану  адвокатом Шейко Вольгою Василівною, на постанову Івано-Франківського апеляційного суду в складі колегії суддів: Баркова В. М., Василишин Л. В., Максюти І. О. від 01 травня 2025 року,
 
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним та скасування державної реєстрації договорів дарування житлового будинку, земельної ділянки.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було укладено договір позики на суму 61 468,00 дол. США, що підтверджується підписаною відповідачами розпискою, в якій вони зобов`язалися в солідарному  порядку повернути кошти в розмірі 61 468,00 дол. США до                   26 січня 2019 року. У встановлений строк відповідачі взятих на себе зобов`язань не виконали, кошти не повернули.
У вересні 2019 року позивачка звернулась до суду із позовом до одного з боржників ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26 серпня                  2020 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 березня 2021 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі                    61 468 дол. США.
На виконання вказаного рішення 29 жовтня 2020 року відкрито виконавче провадження і після його відкриття ОСОБА_1 стало відомо, що садиба, яка належить ОСОБА_2 перебуває в іпотеці АТ «ОТП Банк» як застава за позику у розмірі 69 500,00 дол. США.
Оскільки вказане судове рішення не було виконане, нею подано позов до інших боржників - ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про стягнення боргу, інфляційних витрат та 3% боргу, справа № 347/193/22 перебуває в суді першої інстанції.
07 жовтня 20189 року ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок загальною площею 134,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею              0,0662 га, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Земельна  ділянка перебувала у її власності з 27 квітня 2009 року.
Під час виконавчого провадження про стягнення боргу, ОСОБА_1 стало відомо, що у липні 2020 року ОСОБА_3 подарувала вказаний будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, дружині свого сина -                            ОСОБА_4 , а остання 19 березня 2021 року подарувала це своїй матері - ОСОБА_5 .
Згідно довідки з реєстру майна, ОСОБА_2 є власником 1/5 частки житлового будинку, де проживають його батьки, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Незалежна оцінка вартості цього майна на 23 лютого                         2022 року становить 541 060,00 грн.
Оскільки житловий будинок, який належить ОСОБА_2 ,  перебуває в іпотеці ОТП Банку, боржники не мають майна яке би компенсувало повну суму їхнього боргу, відчуження ними майна відбулося відразу після пред`явлення позову про стягнення заборгованості на підставі договору дарування близьким родичам,  боржники проживають у відчужуваному будинку, позивачка вважає, що усі правочини, що вчинялися для відчуження майна,  на яке б можна було звернути стягнення для погашення заборгованості, є фіктивними та вчиненими виключно для уникнення боржниками повернення позичених ними коштів та відповідальності за їх неповернення.
Позивачка вказувала, що судом першої інстанції були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , в межах ціни позову -                     61 468,00 дол. США, що еквівалентно 518 874,28 грн. Проте, у липні 2020 року дружина боржника, ОСОБА_3 відчужила належні їй житловий будинок та земельну ділянку під час чинного арешту нерухомого майна. Вказане нерухоме майно було набуте під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в шлюбі, а, отже, є їх спільною сумісною власністю.
Боржник ОСОБА_2 , знаючи про накладення судом арешту на все його нерухоме майно та надаючи згоду на відчуження належної йому частки нерухомого майна на користь ОСОБА_4 діяв недобросовісно, метою таких дій було виключно уникнення сплати боргових зобов`язань. 
Тому з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування житлового будинку, загальною площею 134,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування земельної ділянки площею 0,0662 га, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування житлового будинку, загальною площею 134,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування земельної ділянки площею 0,0662 га, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Справа судами розглядалась неодноразово.
Короткий зміст ухвалених судових рішень
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від                        21 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2023 року скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку  за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 20 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Тонюк М. М., за реєстровим номером 1006. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 26236110100:01:001:0282, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 20  липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Тонюк М. М., за реєстровим номером 1007. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , 19 березня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Маркуц У. М., за реєстровим № 466. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 2623610100:01:001:0282 № 468, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , 19 березня 2021 року посвідчений приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Маркуц У. М., за реєстровим номером 468. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_6 , в інтересах якої діє Шейко В.В. , задоволено частково. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 липня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову апеляційного суду Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_6 та без належного її повідомлення про дату, час та місце розгляду справ, причин неотримання заявником повідомлення не з`ясував.
Постановою Івано-Франкіського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Косівського районного суду від 21 березня 2023 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2025 року касаційну скаргу задоволено частково. Рішення Косівського районного суду від Івано-Франківської області від 21 березня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування від 20 липня 2020 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування від 19 березня 2021 року, скасування державної реєстрації договорів дарування від 20 липня                      2020 року та скасування державної реєстрації договорів дарування від                     19 березня 2021 року змінено, викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до                          ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування від 20 липня 2020 року, розподілу судових витрат скасовано та в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 травня                       2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Косівського районного суду від 21 березня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та                          ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування від                            20 липня 2020 року скасовано, позовні вимоги в цій частині задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, загальною площею 134,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 20 липня 2020 року між                               ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Тонюк М.М. за реєстровим номером 1006. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 20 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Тонюк М. М. за реєстровим номером 1007. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі по 4 962 грн. з кожної.
Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що оспорювані договори дарування необхідно визнати недійсними, оскільки дії відповідачів при укладенні цих правочинів направлені на уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу.
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
01 червня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник                           ОСОБА_6 - Шейко В. В.   звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 травня                 2025 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14, від 04 квітня                     2022 року у справі № 585/4531/19, у постановах Верховного Суду від                        13 лютого 2018 року у справі  № 264/4263/16, від 06 березня 2019 року у справі № 751/1306/16, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від                  15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14, від                           25 вересня  2019 року у справі № 642/6518/16, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справах                                      № 464/4574/15, № 756/17180/147, від 13 листопада 2019 року в справі                                    № 697/2368/15, від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15, від                           01 квітня  2020 року у справі № 686/24003/18,від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16, від 11 липня 2010 року у справі № 904/8549/17, від 14 квітня 2021 року у справі                                № 520/17947/18, від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17, від                     23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19, у постановах Верховного Суду України від 29 серпня 2016 року у справі № 6-1376цс16, від 18 вересня                 2013 року у справі № 6-92цс13 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Надходження касаційної скарг до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу                                № 347/721/22 з Косівського районного суду Івано-Франківської області.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що згідно з розпискою 24 липня 2017 року ОСОБА_3 ,                  ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_2 зобов`язалися в солідарному порядку повернути ОСОБА_1 кошти в сумі 61 468,00 дол. США в строк до 26 січня 2019 року.
Заочним рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки                        61 468 доларів США, а також 9 989, 20 грн витрат по сплаті судового збору.
20 жовтня 2020 року постановою старшого державного виконавця Косівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 347/1779/19, виданого 16 жовтня 2020 року Косівським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 61 468 доларів США.
ОСОБА_2 на праві власності належить 1/5 частина квартири АДРЕСА_3 , будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказаний будинок і земельна ділянка на якій він розташований,  знаходяться в іпотеці, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Відповідач ОСОБА_3 02 жовтня 2019 року набула право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
ОСОБА_3 на праві власності також належить 1/5 квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
За договором дарування від 20 липня 2020 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок з господарською спорудою за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,062 га, кадастровий номер 26236102100:01:001:0282.
Згідно п. 15 вказаного договору дарування житлового будинку він вчиняється за письмовою згодою чоловіка дарувальника ОСОБА_2 , викладеною у заяві, підпис на якій засвідчено.
Також за договором дарування від 20 липня 2020 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,062 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 26236102100:01:001:0282. Відповідач ОСОБА_2 , як чоловік дарувальника ОСОБА_3 , також надав свою письмову згоду на вчинення цього договору (п. 11 договору).
Будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку на якій він розташований,                                 ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 на підставі договорів дарування від 19 березня 2021 року.
2.Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 січня              2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).
За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові                   від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження                                  № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку)                                     (див. постанову Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі                                   № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) та постанову Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі  № 922/2878/17).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Фраудаторним правочином, може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: (1) особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; (2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); (3) враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».
Аналогічний за змістом висновок щодо «використання права на зло» зроблено і в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21).
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить                              ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Таким чином боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 369/8077/1914 вересня 2022 року від  14 вересня 2022 року).
Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 263/16179/18 від 23 червня 2022 року).
Верховний Суд неодноразово формулював висновок про те, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
Судами попередніх інстанцій правильно встановлено те, що ОСОБА_3 , відчужуючи 20 липня 2020 року належне їй на праві власності нерухоме майно на користь ОСОБА_4 , була обізнаною про наявність боргового зобов`язання за договором позики від 24 липня 2017 року перед                   ОСОБА_1 , строк виконання якого настав ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказане свідчить про те, що ОСОБА_3 , як солідарний боржник, який відчужує своє майно на користь дружини свого сина, знаючи про наявність боргових зобов`язань на суму 61 468,00 дол. США, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчиняє оспорювані договори дарування, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Зважаючи на викладене, встановивши, що оспорювані договори дарування, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів зі ОСОБА_3 , як солідарного боржника, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про визнання договорів дарування недійсними та скасування вчинених на їх підставі реєстраційних дій.
Висновки апеляційного суду не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, які викладені у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без  змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 31 липня 2025 року зупинено дію постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 01 травня 2025 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження закінчено, тому, тому дія вказаного судового рішення підлягає поновленню.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_6 , подану  адвокатом Шейко Вольгою Василівною, залишити без задоволення.
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 травня 2025 року залишити без змін.
Поновити дію постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 01 травня 2025 року.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                М. Є. Червинська
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко
 
                                                                                                             В. М. Коротун