Справа № 466/1445/21                                Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є. 
Провадження № 22-ц/811/3930/24                Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю. 
                                з участю: апелянта ОСОБА_1 та її представника - 
адвоката Білика П.Б., представника відповідача - адвоката Штинди О.В., третьої особи Капуш І.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Білика Павла Богдановича на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 10 серпня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш Ірина Михайлівна, про визнання недійсним договору дарування квартири та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що за договором дарування квартири від 15 квітня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О.А., зареєстрованим за № 2835, її син, ОСОБА_5 подарував їй квартиру АДРЕСА_1 . Після смерті її сина, який раптово помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до неї звернулася її сестра ОСОБА_4 , яка порекомендувала тимчасово передати їй в управління вищезазначену квартиру, пообіцявши, що до нормалізації її психологічного стану здійснюватиме догляд за квартирою, в тому числі і здаватиме квартиру в оренду, повертаючи їй орендні платежі. Не усвідомлюючи значення своїх дій внаслідок пережитої події, довіряючи відповідачу, вона підписала в приватного нотаріуса Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш І.М. документи, які, як вона вважала, пов`язані з наданням відповідачу повноважень на тимчасове управління квартирою без будь-якого переходу майнових прав на квартиру. В подальшому їй стало відомо про те, що замість повноважень на тимчасове управління квартирою, вона відчужила відповідачу квартиру АДРЕСА_1 за договором дарування квартири, посвідченим 26 червня 2020 року приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш І.М., зареєстрованим в реєстрі за № 718. Вважає, що вищезазначений договір дарування квартири підлягає визнанню недійсним, оскільки вчинений під впливом обману за відсутності вільного волевиявлення, яке б відповідало її внутрішній волі та внаслідок помилки щодо природи правочину. Відповідач, скориставшись її довірою, подавленим психологічним станом внаслідок втрати єдиного сина, похилим віком, слабким станом здоров`я та наявністю добрих відносин між ними, навмисне ввела її в оману щодо природу укладеного правочину. Зазначає, що з моменту укладення оспорюваного договору не відбулася фактична передача спірного нерухомого майна, оскільки вона і надалі має безперешкодний доступ до квартири після укладення договору дарування та здійснює оплату комунальних послуг. Якщо одна із сторін навмисне ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвічує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсним намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. 
З наведених підстав просить:
-визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 619069546101) загальною площею 158.8 кв.м., житловою площею 103.0 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш Іриною Михайлівно, зареєстрований в реєстрі за № 178;
-скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру  АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 619069546101, номер об`єкта в РПВН: 22983937) загальною площею 158.8 кв.м., житловою площею 103.0 кв.м. та внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, скасувавши запис № 37077729 від 26.06.2020 року про право власності. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 10 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1  до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 619069546101) загальною площею 158,8 кв.м., житловою площею 103 кв.м., посвідченого приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш Іриною Михайлівною, зареєстрований у реєстрі за №718; та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 - відмовлено за безпідставністю.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - Білик Павло Богданович ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що у ОСОБА_1 був відсутній намір на укладення саме договору дарування, вона не була обізнана про підписання такого договору, належним чином не усвідомлювала наслідків саме такого правочину, неправильно сприймала фактичні наслідки правочину, що вплинуло на її волевиявлення з допущенням помилки щодо наслідків природи оспорюваного правочину. При підписанні договору ОСОБА_1 допустила помилку, а відповідач, скориставшись перебуванням її у подавленому психологічному стані умисно сприяла введення її в оману щодо фактичної природи та наслідків правочину. Головним мотивом укладення оспорюваного договору, нав`язаним відповідачем, було убезпечення квартири від посягань невістки, однак жодних правових підстав для набуття невісткою квартири не було, оскільки квартира перебувала у власності саме ОСОБА_1 , яка мала бажання та реальний намір передати квартиру у власність єдиному внуку. Суд першої інстанції не з`ясував істинний намір ОСОБА_1 та мотивував рішення припущеннями та однобічними поясненнями відповідача та показами свідків з її сторони, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи. Відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування свідчать про існування помилки, неправильне фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення ОСОБА_1 . Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 були відомі всі ризики, пов`язані з відчуженням належного їй майна суперечать обставинам справи, а те, що вона сама запропонувала укласти спірний договір не має жодного правового значення, оскільки для визнання правочину недійсним неважливо, хто був ініціатором укладення оспорюваного правочину. Крім того, судом не враховано, що після смерті сина позивач перебувала в пригніченому психоемоційному стані, почувалася самотньою, а її моральний стан був важким. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника - адвоката Білика П.Б. на підтримання доводів апеляційної скарги, представника відповідача - адвоката Штинди О.В. на її заперечення, третьої особи Капуш І.М. , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке. 
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам. 
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку що жодної помилки щодо природи договору дарування квартири у позивача на момент його укладення і надалі бути не могло, оскільки ОСОБА_1 сама запропонувала його укласти, розуміла та усвідомлювала настання відповідних ризиків для неї, а саме те, що вона безоплатно відчужує нерухоме майно на користь своєї сестри. 
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Судом встановлено, що 15 квітня 2015 року ОСОБА_5 подарував своїй матері - ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , що стверджується договором дарування квартири, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А., зареєстрований за № 2835. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 619069546101.
       З свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області 12 червня 2020 року, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
Згідно оспорюваного договору дарування, посвідченого 26.06.2020 року приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш І. М., зареєстрованого за № 718, ОСОБА_1 , подарувала своїй сестрі, ОСОБА_4 , належне їй на праві власності майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 619069546101. номер об`єкта в РПВН: 22983937, загальною площею 138.8 кв. м., житловою 103.0 кв.м.
       Так, згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.        
       Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
       За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
       Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
       Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
       Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
       За статтями 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
       Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
       Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.
       Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21.
        ОСОБА_1 у своїй позовній заяві посилається на те, що у неї не було наміру на укладення договору дарування. Вона не була обізнана про підписання такого договору, не усвідомлювала своїх дій, неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Крім того, раптова смерть сина призвела до важкого психологічного стану, за наявності якого було вчинено оспорюваний правочин, а також фактична передача відповідачу спірного нерухомого майна за оспорюваним договором не проведена. Правочин вчинений під впливом обману, за відсутності її вільного волевиявлення та внаслідок помилки щодо природи правочину. Позивач вважає, що відповідач скористалась її довірою та подавленим психологічним станом, що виник внаслідок смерті сина.
       В суді першої інстанції, в якості свідків, були допитані: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та приватний нотаріус Капуш І. М.
       З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що до укладення оспорюваного договору у неї з сестрою (відповідачем) були близькі родинні стосунки. Їх сім`ї проживають в сусідніх будинках, вони допомагали одна одній, у ОСОБА_4 вона зберігала документи та цінні речі. Вона (позивач) з чоловіком та сином важко працювали, щоб придбати дану нерухомість. У спірній квартирі проживали її (позивача) син, його дружина та малолітній внук. ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 35 років, помер її син. Після його смерті, вона (позивач) була у пригніченому стані, не розуміла що відбувається. Відповідач з її сином почали на неї психологічно впливати. Вони намагались сформувати її негативну думку про невістку, яка ніби-то буде претендувати на спірну квартиру. Саме за їх сприяння вона поїхала до приватного нотаріуса та просила укласти договір, щоб тимчасово передати квартиру відповідачу, яка брала на себе обов`язок надалі передати спірне нерухоме майно її (позивача) внуку. Вказує, що оскільки вона (позивач) нещодавно похоронила сина, вона не вникала у зміст угоди, яку підписала у нотаріуса. Всі документи після цього забрала відповідач, тому ознайомитись із змістом договору вона теж не могла. Через деякий час, коли вона вирішувала питання про прийняття спадщини після смерті сина, вона згадала про підписання угоди з відповідачем. Оскільки з невісткою не виникло жодного спору щодо спадкового майна, вона і далі з внуком зі згоди позивача, продовжували користуватись вказаною квартирою. Зазначає, що вона ( ОСОБА_1 ) запропонувала відповідачу документально повернути їй спірну квартиру згідно тієї усної домовленості, яка була між ними. Однак, дізналась, що відповідач не має наміру повертати вказане житло, що нею фактично було підписано договір дарування і її сестра стала єдиним власником. При цьому відповідач стверджувала про наявність значної суми боргу її (позивача) сина перед її сином, зазначивши, що в погашення цього боргу і була передана спірна квартира. Стверджує, що не мала наміру безоплатно передавати відповідачу нерухоме майно, при підписанні договору її введено в оману, вона не усвідомлювала який документ підписує. 
        ОСОБА_4  пояснила, що у них з сестрою (позивачем) були близькі родинні стосунки. Їх сім`ї фактично проживали разом, допомагали один одному, діти займались спільним бізнесом - здійсненням пасажирських перевезень.  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача. Після похорону  ОСОБА_5  позивач  повідомила, що її невістка претендує на майно, зокрема, на спірну квартиру. Саме з її (позивача) ініціативи підписано договір дарування спірного житла, оскільки до смерті сина у позивача були погані стосунки з невісткою. Вказує, що у нотаріуса при підписанні договору, крім позивача був її чоловік. Вони разом читали текст договору, знали його зміст. Саме позивач вибрала нотаріуса, вид договору, який просила укласти, сплатила всі нотаріальні послуги. Стверджує, що ними також окремо обумовлено, що її (відповідача) син продовжить займатись фірмою, власником якої був ОСОБА_5 . Наведене було викликано тим, що в зв`язку із смертю сина позивача фірма могла припинити свою діяльність, що потягло б за собою фінансові втрати. Зазначає, що її ( ОСОБА_4 ) син позичив значну суму коштів для збереження бізнесу. Всі прибутки від цього отримала позивач та її сім`я, а борги залишились у її (відповідача) сина. Коли ОСОБА_1 помирилась з невісткою, вона звернулась до неї (відповідача) з пропозицією подарувати їй спірну квартиру. Вона ( ОСОБА_4 ) відмовилась безоплатно передавати вказане майно. Вона поставила вимогу про повернення її сину коштів, які були витрачені ним для збереження бізнесу, що перебуває у власності сім`ї позивача, та які він повинен повернути за борговими зобов`язаннями перед третіми особами. На підставі вказаного виник конфлікт, а її (відповідача) син продовжує віддавати борги. 
       Допитана в якості свідка приватний нотаріус Капуш І.М. пояснила, що вона була знайома з сином позивача, оскільки він неодноразово укладав різного виду угоди, які вона посвідчувала. Після смерті ОСОБА_5 до неї звернулась позивач щодо укладення договору дарування квартири, при цьому був присутній чоловік позивача, відповідач та її (відповідача) син. Вказані особи наголошували на тому, що у ОСОБА_1 склались погані стосунки з невісткою, яка може претендувати на спірну квартиру, оскільки така придбана ОСОБА_5 у період перебування у фактичних шлюбних відносинах.         Позивач зазначала, що в майбутньому житло має належати лише її єдиному внукові. Зазначає, що вона, як нотаріус, кілька разів пояснювала позивачу наслідки укладення договору дарування, всі можливі ризики, проте ОСОБА_1 наполягала на укладенні вказаної угоди та запевняла, що повністю довіряє своїй сестрі. Жодних заперечень з цього приводу відповідач не висловлювала. При укладенні договору не було потреби оголошувати тексту угоди, оскільки всі присутні самостійно читали та підписували документ. Первинно текст договору було роздруковано на простому аркуші та сторони прочитали його текст. Лише після видалення всіх описок документ було виготовлено на спеціальному бланку та знову надано для прочитання сторонам договору. Жодна із сторін не повідомляла ніякої інформації про наявність будь-яких боргових зобов`язань один перед одним. Лише при заведенні спадкової справи виявилось, що відносини між позивачем та її невісткою налагодились. Проте виник конфлікт, який на даний час є предметом судового спору. Відмовити в посвідченні договору дарування вона (нотаріус) не могла. Сторони наполягали на укладенні саме такого виду договору та на вказаних у ньому умовах. Про усні домовленості щодо подальшого повернення у власність позивача спірного майна Капуш І.М. відомо лише зі слів сторін.
       Окрім цього, ухвалою суду від 16 липня 2021 року за клопотанням позивача, у справі була призначена експертиза, на вирішення якої поставлено питання: яка особистісна значимість для ОСОБА_1 обставин пережитої події смерті сина 11 червня 2020 року, чи описана обставина могла зумовити психічне захворювання (розлад), у якому психічному стані була остання під час укладання договору дарування квартири від 26 червня 2020 року, чи здатна була ОСОБА_1 , з урахуванням пережитої події смерті сина, усвідомлювати фактичний зміст власних дій та їх наслідків та чи перебувала вона з урахуванням стану здоров`я та інших факторів після пережитої події у стані неможливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) у стані неможливості керувати своїми діями під час укладання оспорюваного договору.
       Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 20/к від 20 вересня 2021 року втрата близької людини є значимою для її близьких. Смерть сина викликала у ОСОБА_1 «реакцію горя», яка є нормальною та психологічно зрозумілою реакцією на втрату близької людини. Даний стан не є проявом психічного розладу і не позбавляв ОСОБА_1 здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Жодних ознак (симптомів), характерних для психічної хвороби, у неї виявлено не було. За матеріалами цивільного провадження відсутні будь-які відомості щодо психічних розладів у минулому
       Встановлено, що перед підписанням оскаржуваного договору та його укладенням, сторони його прочитали, ознайомились з усіма супровідними для його укладення документами та погодившись з усіма його пунктами, попередньо вислухавши нотаріуса щодо наслідків його укладення, підписали такий. Позивачу були відомі всі ризики, пов`язані з відчуженням належного їй майна. 
       Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
       Аналогічні висновки також містяться у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справі №465/826/13-ц, від 18листопада 2020 року у справі №202/2578/19, від 26 січня 2022 року у справі №368/622/20.
У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 564/1067/22 викладено висновок про те, що «обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним».
       Верховний Суд у постанові від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21 виклав висновок про те, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить). Поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».
       На підставі встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту помилки, обмани чи наявності тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину; не доведено, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
       Наведені позивачем обставини укладення оспорюваного правочину не можуть бути підставою для застосування статей 229,230 і 233 ЦК України, з огляду на те, що дії позивача щодо укладення нею оспорюваного договору дарування належної їй на праві власності квартири свідчать про наявність її волі на уникнення можливого спадкування цієї квартири дружиною померлого сина, що у розумінні статей 229, 230 і 233 ЦК України не вказує на наявність помилки, обману чи тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусило її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
       Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
       Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, судапеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Білика Павла Богдановича - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 10 серпня 2023 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 08 жовтня 2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк