ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 369/5090/23
провадження № 61-11289св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (судді-доповідача), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Дванадцята київська нотаріальна контора,  
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Фінагеєвої І. О., та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року, ухвалену колегією у складі суддів Ящук Т. І., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
1.           У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Дванадцята київська нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.
 
2.           Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що    ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 . Станом на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 він був зареєстрований та проживав разом із останньою починаючи з 1990 року. 04 червня 2014 року ОСОБА_4 склала заповіт, який був нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 3844. За змістом заповіту спадкодавець заповіла, зокрема, ОСОБА_1 належну їй частку будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
3.           23 листопада 2017 року він звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте постановою державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом на його ім`я з підстав пропуску встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини. Доводи про спільне проживання зі спадкодавцем державний нотаріус проігнорував.
 
4.           26 жовтня 2018 року державний нотаріус видав ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 червня 2011 року № 890 на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . На його переконання нотаріус не врахував приписи частини третьої статті 1254 ЦК України, за змістом якого новий заповіт скасовує попередній заповіт.
 
5.           12 лютого 2022 року він звертався до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження, проте ухвалою від 08 грудня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області заяву залишив без розгляду в зв`язку з наявністю спору про право. Він не подавав заяв про відмову від спадщини. Вважає, що прийняв спадщину у встановленому законом порядку, проте нотаріус не перевірила місце відкриття спадщини, спадкоємців, які проживали разом зі спадкодавцем, чим порушила його право на спадщину.
 
6.           Враховуючи наведене, позивач просив суд:
 
−                   встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини;
−                   встановити факт прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 ;
−                   визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ;
−                   вирішити питання про розподіл судових витрат.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
 
7.           Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 23 вересня 2024 року відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
 
8.           Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту його спільного проживання із спадкодавцем ОСОБА_3 станом на момент смерті останньої.
 
Оскільки вимога про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом у спірних правовідносинах поставлена у пряму залежність від доведеності факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, то з огляду на необґрунтованість вказаної позовної вимоги вимога про визнання права власності в порядку спадкування також задоволенню не підлягає.
 
9.           Київський апеляційний суду постановою від 21 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року змінив, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
 
10.        Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що станом на момент звернення ОСОБА_1 до суду із позовом та на момент розгляду справи судом право власності на спірне майно зареєстровано за відповідачем - ОСОБА_2 .     У свою чергу позивач не заявляв вимог, спрямованих на визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та припинення права власності відповідача на спірне майно. У разі задоволення вимог позивача про визнання права власності на спірне майно це призведе до того, що право власності на спірне нерухоме майно буде зареєстроване одночасно за двома особами, тому обидві особи володітимуть таким нерухомим майном, але володіння кожної з цих осіб буде неповноцінним. Таким чином, у цій справі позивачу необхідно відмовити у зв`язку з обранням неналежного способу захисту прав. 
 
11.        Зважаючи на те, що обрання неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від інших, установлених судом обставин, суд у межах розгляду цієї справине надавав оцінку доводам позивача щодо його постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_3 станом на момент її смерті та не встановлював такий факт, а також факт прийняття ним спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 . 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
 
12.        У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана через підсистему «Електронний суд» представником -адвокатом Цимейко Г. О., на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року, в якій заявник просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. 
 
13.        Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінку доказам, які надані позивачем (довідці № 1513, акту депутата, показанням свідків), які підтверджують факт проживання позивача на час відкриття спадщини зі спадкодавцем ОСОБА_3 . 
 
14.        Суд першої інстанції помилково вважав преюдиційними для цієї справи обставини, встановлені судами у справі № 369/5571/20 за позовом ОСОБА_5 до Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. У справі № 369/5571/20 предметом розгляду справи було визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що він перебував у тяжкому психологічному стані у зв`язку зі смертю матері та тривалою хворобою, тому строк для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини пропустив з поважних причини. Тобто, у справі № 369/5571/20 суд встановлював обставини та надав оцінку доказам щодо поважності причин пропуску позивачем строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини. 
 
15.        Апеляційний суд не врахував, що заявлена позивачем вимога про встановлення факту його проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем у порядку позовного провадження є основною вимогою у заявленому ним позові та належним способом захисту, незалежно від того, чи отримав відповідач свідоцтво про право власності на спадкове майно, чи зареєстроване за відповідачем право власності на це майно. Інші вимоги позивача є похідними від основної. 
16.        Від інших учасників справи не надходило відзиву на касаційну скаргу. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
17.        Верховний Суд ухвалою від 01 жовтня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року, витребував матеріали справи з суду першої інстанції.
 
18.        У жовтні 2025 року матеріали цивільної справи № 369/5090/23 надійшли до Верховного Суду. 
 
19.        Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 927/849/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/641/18, від 15 травня 2019 року у справі № 906/1169/17, від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 682/1303/19, від 03 березня 2021 року у справі № 760/5425/17, від 26 січня 2022 року у справі № 165/2486/19, від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц. 
 
20.        Також підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи
 
21.        Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 20 жовтня 2006 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на 1/2 частину спадкового майна, яке належало ОСОБА_7 . Спадщина складалася з 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 162 зв.). 
 
22.        Відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 105).
 
23.        Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 27 жовтня 2017 року № 00018933122 (т. 1 а. с. 106) ОСОБА_9 була дочкою спадкодавця ОСОБА_3 , а отже ОСОБА_2 є внуком спадкодавця ОСОБА_3 .
 
24.        15 червня 2011 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким усе своє майно, яке буде належати їй на момент смерті, заповідала онуку ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 156). 
 
25.         ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (т. 1 а. с. 107). 
 
26.        04 червня 2014 року ОСОБА_3 склала заповіт, за змістом якого на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй частину житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , заповіла сину ОСОБА_1 , а квартиру АДРЕСА_2 , в рівних частках заповіла внукам ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т. А. та зареєстрований в реєстрі за № 3844 (т. 1 а. с. 15). 
 
27.         ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (т. 1 а. с. 161). 
 
28.        Відповідно до копії довідки від 03 червня 2016 року № 2505, виданої комунальним концерном «Центр комунального сервісу», ОСОБА_3 з 01 жовтня 1993 року до дня смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
 
29.        Згідно з копією довідки від 03 червня 2016 року № 02/08/4-515 за адресою: АДРЕСА_3 , проживає двоє членів сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (т. 1 а. с. 155 зв.). 
 
30.        04 червня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті його бабусі ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 154). 
 
31.        08 грудня 2016 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_13 купив квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. та зареєстровано в реєстрі за № 1044 (т. 1 а. с. 114, 115). 
32.        23 листопада 2017 року державний нотаріус Дванадцятої київської державної нотаріальної контори відмовив у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_1 , а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на його ім`я після смерті його матері ОСОБА_3 в зв`язку з пропуском встановленого законом строку (т. 1 а. с. 171). 
 
33.        23 листопада 2017 року Виконавчий комітет Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Київської області довідкою № 1513 посвідчив, що на момент смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_1 проживав разом зі спадкодавцем станом на час смерті.
 
34.        26 жовтня 2018 року державний нотаріус Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Основенко Л. М. видав ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складалася з 1/2 частини жилого будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену частку житлового будинку ОСОБА_2 зареєстрував 26 жовтня 2018 року (т. 1 а. с. 19, 20, 187). 
 
35.        Києво-Святошинський районний суд Київської області заочним рішенням від 08 грудня 2022 року у справі № 369/5571/20 залишив без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
 
36.        Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 08 грудня 2022 року у справі № 369/561/22 залишив заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини без розгляду (т. 1 а. с. 21).
 
37.        Згідно з витягом з реєстру територіальної громади Борщагівської територіальної громади від 22 лютого 2023 року ОСОБА_1 з 06 січня 1990 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 23). 
 
38.        Актом від 13 березня 2023 року депутат Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Байда О. в присутності свідків - сусідів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 встановив, що ОСОБА_1 проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 та продовжує проживати станом на час складення акта за адресою: АДРЕСА_1 . Довідка видана на підставі акта депутата (т. 1 а. с. 24). 
 
39.        За змістом довідки від 13 березня 2023 року, виданої виконавчим комітетом Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_1 проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 та продовжує проживати станом на час видачі довідки за адресою: АДРЕСА_1 . Довідка видана на підставі акта депутата (т. 1 а. с. 22). 
 
40.        Згідно з копією довідки Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 09 грудня 2023 року ОСОБА_2 проживав на день відкриття спадщини разом зі спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 114). 
 
41.        Відповідно до нотаріально посвідченої заяви, зареєстрованої в реєстрі за № 521, ОСОБА_16 повідомила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_17 з дня народження фактично не проживали за адресою: АДРЕСА_1 . З якого часу зазначені особи почали проживати у зазначеному будинку ОСОБА_16 невідомо.
 
42.        Свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 повідомили, що ОСОБА_1 постійно проживав зі спадкодавцем ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
 
43.        Свідок ОСОБА_19 пояснила, що ОСОБА_1 постійно проживав з матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
 
44.        Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
 
45.        Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
 
46.        Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
47.        З урахуванням цього правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
 
48.        Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
 
49.        Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
 
50.        Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
51.        Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
52.        Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19).
 
53.        Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
 
54.        При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
 
55.        Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).
 
56.        У справі, яка переглядається у касаційному порядку, спір виник щодо захисту прав позивача як спадкоємця, який вважав, що нотаріус протиправно відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті його матері ОСОБА_3 . 
 
57.        Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
58.        Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
59.        До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
 
60.        Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
 
61.        Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК Україниспадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
 
62.        Частиною п`ятою статті 1268 ЦК Українипередбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
 
63.        Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи це тим, що він станом на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 проживав разом із останньою, а тому є таким, що прийняв спадщину.
 
64.        Разом із цим, судами у цій справі встановлено, що 26 жовтня 2018 року державний нотаріус Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Основенко Л. М. видав ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складалася з 1/2 частини жилого будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену частку житлового будинку ОСОБА_2 зареєстрував 26 жовтня 2018 року.
 
65.        Таким чином, станом на момент звернення ОСОБА_1 до суду із позовом та на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій право власності на спірне майно зареєстровано за відповідачем - ОСОБА_2 .
 
66.        У свою чергу позивач не заявляв вимог, спрямованих на визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та припинення права власності відповідача на спірне майно.
 
67.        Відповідно до положень частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.
 
68.        Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.
 
69.        У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 зазначено, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України, на який поширюється позовна давність.
 
70.        Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14 вирішував питання щодо способів захисту прав спадкоємця, права якого не враховані при видачі свідоцтв про право на спадщину, зокрема шляхом: внесення змін до виданих свідоцтв про право на спадщину; визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними; визнання права власності на спадкове майно (пункт 4 постанови).
 
71.        У зазначеній постанові від 04 листопада 2024 рокуВерховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду сформулював висновок про те, що ЦК України передбачає два способи захисту прав спадкоємця, якому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину: «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» (стаття 1300 ЦК України) та «визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину» (стаття 1301 ЦК України). Вибір способу захисту здійснює позивач.
 
72.        Свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним у випадку доведення існування «вад» на момент його видачі, які свідчать про те, що особа, якій видано свідоцтво, не мала права на спадкування (особа не є спадкоємцем, спадкоємці попередньої черги прийняли спадщину, заповіт є нікчемним тощо).
 
73.        Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину застосовується за умови наявності у спадкоємця, якому воно видане, права на спадкування, однак в іншому розмірі, з огляду на невраховані права на спадщину інших спадкоємців. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як на підставі рішення суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину (пункти 107-109 постанови).
 
74.        Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався, зокрема, на те, що померла ОСОБА_3 за життя склала два заповіти: 15 червня 2011 року, яким усе своє майно, яке буде належати їй на момент смерті, заповідала відповідачу ОСОБА_2 , та 04 червня 2014 року, яким спірне майно заповіла позивачу ОСОБА_1 . Нотаріус, відмовляючи йому у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , не врахувала, що новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. 
 
75.        Тобто, позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 , якому видано свідоцтво про право на спадщину, не мав права на спадкування спірного майна на момент видачі свідоцтва. У такому випадку належним способом захисту прав позивача як спадкоємця буде вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. 
 
76.        Позивач не заявляв вимог про визнання недійсним виданого відповідачу свідоцтва про право на спадщину, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках.  
 
77.        Лише із одночасним заявленням позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину позивач ОСОБА_1 має доводити наявність у нього права власності на спірне майно у порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 . 
 
78.        У протилежному випадку у разі задоволення вимог позивача про визнання права власності на спірне майно це призведе до того, що правові підстави для реєстрації права власності на спірне нерухоме майно (а саме свідоцтво про право на спадщину та рішення суду про визнання за особою права власності на спадкове майно) будуть існувати одночасно у двох осіб, тому обидві особи володітимуть таким нерухомим майном, але володіння кожної з цих осіб буде неповноцінним. Ця особливість не змінює характеру порушення прав та інтересів постраждалої особи, яке полягає у позбавленні її повноцінного володіння спірним майном.
 
79.        Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що у задоволенні позову у цій справі необхідно відмовити з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту прав.
 
80.        У касаційній скарзі позивач посилається на те, що заявлена ним вимога про встановлення факту його проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем у порядку позовного провадження є основною вимогою у заявленому ним позові та належним способом захисту, незалежно від того, чи отримав відповідач свідоцтво про право власності на спадкове майно чи зареєстроване за відповідачем право власності на це майно. Інші вимоги позивача є похідними від основної. 
 
81.        Колегія суддів відхиляє зазначені доводи касаційної скарги як необґрунтовані з таких міркувань. 
 
82.        У справах позовного провадження факт проживання спадкоємця на час відкриття спадщини зі спадкодавцем, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПКУкраїни).
 
83.        В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують належний захист прав у спірних правовідносинах, а є лише підставою для вирішення спору між спадкоємцями щодо їх часток у спадковому майні. 
 
84.        Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц. 
 
85.        Зважаючи на те, що у цій справі у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від інших, установлених судом обставин, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що суд у межах розгляду цієї справи не встановлює факт постійного проживання позивача разом із спадкодавцем ОСОБА_3 станом на момент її смерті, а також прийняття ним спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 .
 
86.        Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав оцінку доказам, які надані позивачем (довідці № 1513, акту депутата, показанням свідків), а також те, що суд першої інстанції помилково вважав преюдиційними для цієї справи обставини, встановлені судами у справі № 369/5571/20, оскільки рішення суду першої інстанції було змінено апеляційним судом шляхом викладення мотивувальної частини в редакції постанови від 21 травня 2025 року.
 
87.        Посилання заявника в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 682/1303/19, від 03 березня 2021 року у справі № 760/5425/17, від 26 січня 2022 року у справі № 165/2486/19, про те, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення; цивільне законодавство не містить норм, які зобов`язують позивача у спадкових справах разом із позовною вимогою про встановлення факту, пред`являти ще й вимогу про визнання права власності на спадкове майно, є необґрунтованими, оскільки такі висновки не узгоджуються із правовим висновком, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц. Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 жовтня 2023 року у справі № 607/1662/21 звертала увагу на те, що висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів.
 
88.        Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 927/849/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/641/18, від 15 травня 2019 року у справі № 906/1169/17, про те, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином, єнеобґрунтованими, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, у справах, зазначених заявником, і у справі, яка переглядається у касаційному порядку, є різними. 
 
89.        Так, у справах № 927/849/17, № 916/641/18 судами встановлено, що судовим рішенням, що набрали законної сили, визнано недійсними результати проведених прилюдних торгів, на яких продано об`єкти нерухомості, а тому позивачі вважали, що підстави, на яких видано свідоцтва про право власності на майно відпали, тому наявні підстави для визнання недійсними таких свідоцтв. 
 
90.        У справі № 906/1169/17 позивач (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) посилався на те, що зареєстроване за відповідачем на праві власності приміщення має статус допоміжного, через яке забезпечується доступ до підвальних приміщень житлового будинку, а тому таке приміщення не може бути самостійним об`єктом права комунальної власності. У зв`язку з наведеними обставинами позивач просив суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно. 
 
91.        Посилання заявника в касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц про те, що у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України, є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції не порушив такого висновку. 
 
92.        Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі                     № 154/3029/14-ц).
 
93.        Посилання заявника на загальні висновки у відповідних постановах Верховного Суду не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.
 
94.        Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами справи і оцінкою доказів, надання їм власної суб`єктивної оцінки, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
95.        За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.
 
96.        Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.
 
97.        Підстав для виходу за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
98.        Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
99.        Доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновку судів першої інстанції в незмінній частині та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, тому колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції в незмінній частині та постанова суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
100.     Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
РішенняКиєво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року в незмінній частині та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                               А. А. Калараш
 
І. В. Литвиненко
 
Є. В. Петров