КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 листопада 2025 року місто Київ.
Справа № 756/10980/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/15540/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                            Желепи О.В.,
суддів:                                      Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
            за участю секретаря судового засідання            Рябошапка М. О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 28 липня 2025 року про відмову у відкритті провадження (ухвалено у складі судді  Ткач М.М., дата складення повного тексту відсутня)
у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 червня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-
 
ВСТАНОВИВ
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2010 року у справі №2-4146/2010 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.
Заяву обґрунтовував тим, що 15 червня 2010 року Оболонським районним судом міста Києва у справі №2-4146/2010 було ухвалено рішення, яким з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ніби його доньки. Рішення обґрунтоване існуванням шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та фактом батьківства. Постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у справі №2-1023/09 встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався, та актового запису про шлюб не існує. У 2018 році Роздільнянським районним судом Одеської області було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 , про встановлення факту народження дитини від обох батьків, оскільки були відсутні будь-які підтвердження батьківства з боку ОСОБА_1 . Жодного запису про батька ОСОБА_1 не існувало та не існує, отже заявник не є та ніколи не був батьком дитини. Ураховуючи викладене, просив прийняти дану заяву, скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2010 року у справі №2-4146/2010 та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 , у разі необхідності - поновити строк на подання заяви відповідно до ч. 3 ст. 361 ЦПК України.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 28 липня 2025 року відмовлено у відкритті провадження.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 , 08 серпня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 28 липня 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для відкриття провадження. 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховане рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 вересня 2018 року, яке має преюдиційне значення та не потребує доведення в іншій справі відповідно до ст. 78 ЦПК України.
Вказує, що суд першої інстанції повністю проігнорував той факт, що абсолютно всі документи та обставини, на яких було ухвалено первинне рішення про стягнення аліментів, є неправдивими та юридично недійсними. Свідоцтво про народження дитини видано органом самопроголошеної ПМР, не визнаним Україною, без жодної легалізації, реєстрації ДРАЦС України чи встановленого факту батьківства.
Зазначає, що факт батьківства юридично ніколи не існував, а суд першої інстанції проігнорував цю обставину, що є грубим порушенням ст. 8, 55, 64 Конституції України, норм Сімейного кодексу України, а також принципу справедливості, закріпленого в ст.. 6 Конвенції про захист прав людинги і основоположних свобод. 
Вважає, що суд першої інстанції проігнорував зміст нововиявлених обставин, які прямо спростовують факт існування правовідносин між заявником і особою на утримання якої було стягнуто аліменти.
Звертає увагу, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про відмову, посилався на те, що заявник уже звертався із заявою про перегляд, однак при цьому не врахував принципово важливий факт, а саме: попереднє звернення було здійснене до виникнення ключових нововиявлених обставин, а отже жодного судового рішення по суті нових обставин винесено не було.
Стверджує, що суд першої інстанції фактично позбавив заявника права на ефективний судовий розгляд по суті, що прямо суперечить установленій практиці Європейського суду з прав людини та не надав належної оцінки доказам, і формально застосував норму про строки, не з`ясувавши об`єктивні обставини їх обчислення.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.
У судове засідання  Київського апеляційного суду, яке призначене на 04 листопада 2025 року  ОСОБА_1  не з`явився, про розгляд справи повідомлений судом належним чином.
Однак, 04 листопада 2025 року до Київського апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_1 про розгляд апеляційної скарги без його особистої участі, оскільки присутність апелянта ускладнена за станом здоров'я та просив розглянути справу за наданими письмовими поясненнями та матеріалами справи, які підтверджують позицію ОСОБА_1 .
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З урахуванням наведено та з огляду на приписи ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 , який був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляд.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що заявник звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами з пропуском строку на подання такої заяви, який в силу вимог ст. 424 ЦПК України не може бути поновлений, оскільки це не відповідатиме принципу верховенства права, як принцип правової визначеності та принципу остаточності судового рішення, що з огляду на практику Європейського суду з прав людини має наслідком порушення державою положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону.
 
Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України свідчить, що нововиявленими обставинами є обставини, які: існували на час розгляду справи, не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; є істотними для розгляду справи, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.
Статтею 424 ЦПК України встановлені процесуальні строки, протягом яких учасники справи можуть подати заяву про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами.
За змістом зазначеної норми закону з підстави, визначеної п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України, відповідна заява може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення (п. 1 ч. 1 ст. 424 ЦПК України), але не пізніше трьох років з дня набрання таким рішенням законної сили (п. 1 ч. 2 ст. 424 ЦПК України).
Строки, передбачені цією частиною, не можуть бути поновлені, крім строку, передбаченого для перегляду судового рішення за виключними обставинами у зв`язку з рішенням міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною, яке набуло статусу остаточного, після спливу десяти років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили, за умови що заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами подана протягом тридцяти днів з дня, коли така особа дізналася або могла дізнатися про набуття цим рішенням статусу остаточного.
Таким чином, встановлений пунктом 1 частини другої статті 424 ЦПК України трирічний строк для подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, є присічним і поновленню не підлягає. Недодержання умови щодо цього строку є підставою для відмови у відкритті провадження за нововиявленими обставинами незалежно від поважності причин пропуску цього строку.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2021 року у справі № 2-170/11 (провадження № 61-8547св21) зазначено, що за змістом пункту 1 частини другої, частини третьої статті 424 ЦПК України заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами може бути подана з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили. Строки, визначені в частині другій цієї статті, не можуть бути поновлені. Виходячи з наведеного, незалежно від поважності причин пропуску строку для звернення до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, такий строк не підлягає поновленню, оскільки є присічним.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2021 року у справі № 2-2109/11 (провадження № 61-15456св21); від 07 вересня 2022 року у справі № 298/1791/18 (провадження № 61-3670св22); від 31 січня 2023 року у справі № 2-3991/11 (провадження № 61-11141св22); від 07 грудня 2023 року у справі № 554/1494/16 (провадження № 61-10997св23); від 19 листопада 2024 року у справі № 344/16968/16 (провадження № 61-14583св23).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2024 року в справі № 2-747/11 (провадження № 61-17738св23) вказано, що: «відповідно до пунктом 1 частини першої статті 424 ЦПК України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення. Пунктом 1 частини другої статті 424 ЦПК України встановлено, що, з урахуванням положень частини першої цієї статті заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подана з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили. Строки, визначені в частині другій цієї статті, не можуть бути поновлені (частина третя статті 424 ЦПК України).
Отже, заява про перегляд рішення за нововиявленими обставинами з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, може бути подана не пізніше трьох років з дня набрання таким рішенням законної сили. Такий строк є присічним, тобто він за будь-яких обставин не підлягає поновленню, незалежно від поважності причин його пропуску, які взагалі не оцінюються.
Про необхідність врахувати зазначене вказано в ухвалі Великої Палати Верховного Суду у цій справі, якою справу повернуто на розгляд до Касаційного цивільного суду».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 листопада 2024 року у справі № 344/16968/16 (провадження № 61-14583св23) вказано, що: «встановлений пунктом 1 частини другої статті 424 ЦПК України трирічний строк з дня набрання судовим рішенням законної сили для подання заяви про перегляд цього судового рішення за нововиявленими обставинами з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, є присічним і поновленню не підлягає».
Відповідні законодавчі обмеження строків подання заяв про перегляд судового рішення, яке набрало законної сили, обумовлені тим, що регулювання цивільно-процесуальних правовідносин ґрунтується на принципі верховенства права, а одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).
Разом з тим, слід зауважити, що, окрім іншого, принцип правової визначеності вимагає, щоб, у разі винесення судами остаточного судового рішення, воно не підлягало перегляду. Власне, сталість та незмінність остаточного судового рішення, що вступило в законну силу, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata («вирішена справа» лат.). Інакше кажучи, застосування поняття res judicata означає, що справа вирішена по суті, усунута спірність чи невизначеність ситуації і рішення є остаточним та незмінним. Керуючись цим усталеним підходом, остаточні рішення судів національної системи не повинні бути предметом оскарження. Принцип правової визначеності передбачає повагу до вирішеної справи і не припускає повторного її розгляду або екстраординарного перегляду без вагомих на те підстав.
Неможливість скасування остаточного судового рішення, яке набрало чинності, є однією з головних гарантій стабільного правового становища особи, адже судові вердикти повинні бути зрозумілі, чіткі та стабільні в часі. Європейський суд з прав людини, розкриваючи принцип правової визначеності при перегляді остаточного рішення, неодноразово вказував, що правова визначеність передбачає повагу до принципу res judicata. Цей принцип підкреслює, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання та нового вирішення справи. Перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи. Відхилення від цього принципу виправдане лише в тому разі, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру (справа «Васильєв проти України», рішення від 21 червня 2007 року, заява № 11370/02, п. 61, 63; справа «Рябих проти Росії», рішення від 24 липня 2003 року, заява № 52854/99, п. 52).
У своїй практиці ЄСПЛ також зазначав, що процедура перегляду судового рішення за нововивченими обставинами сама по собі не суперечить вимозі щодо юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (див. рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Правєдная проти Росії» (Pravednaya v. Russia), заява № 69529/01, пп. 2728, та рішення від 6 грудня 2005 року у справі «Попов проти Молдови» № 2 (Popov v. Moldova № 2), заява № 19960/04, п. 46). Однак така процедура має застосовуватись у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції.
Отже, саме для належного забезпечення дотримання Україною своїх зобов`язань з гарантування та дотримання прав і свобод людини, визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, в національному цивільно-процесуальному законодавстві було запроваджено строкові обмеження максимального періоду часу, протягом якого учасниками справи може бути ініційоване питання про перегляд рішення суду з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України.
Судом першої інстанції було встановлено, що зподаної відповідачем заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами вбачається, що з постанови Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у справі №2-1023/09 та рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 03 вересня 2018 року у справі №511/1299/18 заявник ОСОБА_1 дізнався про існування обставин, які він вважає можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, однак рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2010 року у справі №2-4146/2010 набрало законної сили 26 червня 2010 року, а із заявою про перегляд такого рішення суду за нововиявленими обставинами відповідач звернувся до суду 21липня 2025 року, направивши таку заяву через відділення «Укрпошти», тобто після спливу трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили, та після закінчення трирічного строку з часу коли заявник дізнався про ті обставини на які він посилається як на нововиявлені. Отже, відповідач вочевидь пропустив трьохрічний строк для подання даної заяви.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач пропустив строк, передбачений пунктом 1 частини другої статті 424 ЦПК України для звернення до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами (не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили), який не підлягає поновленню.
Пропуск такого строку є підставою для відмови у відкритті провадження у зв`язку з нововиявленими обставинами незалежно від поважності пропуску цього строку, а у випадку відкриття провадження - залишення заяви без розгляду (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 554/1494/16, провадження № 61-10997св23).
Недодержання вимоги щодо цього строку є підставою для відмови у відкритті провадження у зв`язку з нововиявленими обставинами незалежно від поважності пропуску цього строку (див. ухвалу Верховного Суду від 05 квітня 2024 року у справі № 347/61/19 (провадження № 61-4394ск24)).
У пункті 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» (що регулює схожі за своїм змістом правовідносини) роз`яснено, що встановлений абзацом 2 частини першої статті 362 ЦПК України трирічний строк для подання заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 361 цього Кодексу, є присічним і поновленню не підлягає.
Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення у справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції»).
Європейський суд з прав людини у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до  суду , не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу досуду , мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.
За змістом ч.ч. 1, 2, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 120 та ч. 2 ст. 121 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, встановлюються судом. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства.
Згідно зі ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
За змістом ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
З відкритих джерел - Єдиного державного реєстру судових рішень за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/73124382, судом першої інстанції було встановлено, що ухвалою Оболонського районного сулу міста Києва від 02 квітня 2018 року у справі №756/3052/18 (провадження 8/756/12/18), яка була залишена без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 року, відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2010 року у справі № 2-4146/2010 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.
Також, з Єдиного державного реєстру судових рішень за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/80020919, судом першої інстанції було встановлено, що заявник ОСОБА_1 звертався до Оболонського районного суду міста Києва із заявою про перегляд судового рішення від 15 червня 2010 року Оболонського районного суду м. Києва у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів за нововиявленими обставинами, у якій просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15червня 2010 року №2-4146 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття. Окрім того просив поновити пропущений строк на звернення із відповідною заявою. Заява була обґрунтована тим, що у лютому 2018 року йому стало відомо, що свідоцтво про народження дитини ОСОБА_3 видано невизнаною самопроголошеною Придністровською Молдавською Республікою, у зв`язку з чим немає підстав вважати його батьком дитини та стягувати з нього аліменти на утримання дитини.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 22 лютого 2019 року у справі №756/2353/19 (провадження №8/756/10/19), яка набрала законної сили, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами; відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про перегляд судового рішення від 15 червня 2010 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів за нововиявленими обставинами.
Доводи відповідача, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про відмову, посилався на те, що заявник уже звертався із заявою про перегляд, однак при цьому не врахував принципово важливий факт, а саме: попереднє звернення було здійснене до виникнення ключових нововиявлених обставин, а отже жодного судового рішення по суті нових обставин винесено не булоє безпідставними, оскільки навіть якщо рахувати три роки з дати, коли відповідач дізнався про такі обставини, а саме у 2020 році, коли була ухвалена постанова Київського апеляційного суду 23 липня 2020 року у справі №2-1023/09  то всерівно відсутні підстави для поновлення строку.
За вищенаведеними нормами у заявника було  тридцять днів з дати отримання ним копії постанови апеляційного суду за 2020 рік, щоб подати заяву про перегляд, разом з тим заява, що є предметом даного розгляду подана лише в 2025 році.
Колегія суддів зазначає, що не існує закону, який би зупиняв чи переривав строк на подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами через воєнний стан чи карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Оскільки суд до якого подається така заява знаходиться у м. Києві де судочинство здійснювалось як під час карантину так і під час воєнного стану, у заявника були відсутні об`єктивні перешкоди, щоб реалізувати своє право в передбачені Законом строки, а тому за таких обставин пропущений строк не підлягає поновленню.
Оскільки заявник звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами з пропускомяк трирічногостроку на подання такої заяви, який в силу вимог ст. 424 ЦПК України не може бути поновлений,а також з пропуском тридцятиденного строку з дня, коли заявнику стало відомо про ті обставини на які він посилається, висновок суду про відмову у відкритті провадження відповідає вимогам закону.
Інші доводи апелянта в апеляційній скарзі щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права є безпідставними та такими, що засновуються на припущеннях. 
Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування ухвали.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявник звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами з пропуском строку на подання такої заяви, який в силу вимог ст. 424 ЦПК України не може бути поновлений, оскільки таке поновлення суперечитиме  принципу верховенства права, як принципу правової визначеності та принципу остаточності судового рішення, що з огляду на практику Європейського суду з прав людини має наслідком порушення державою положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Процесуальних порушень, які були б обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції чи призвели б до неправильного вирішення справи апеляційним судом не встановлено.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд встановив, що ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст. 268, 367, 374, 375,  381-384, 389 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 28 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 06 листопада 2025 року.

Головуючий                                                                                           О.В. Желепа

Судді                                                                                                      Н.В. Поліщук

                                                                                                                 В.В. Соколова