ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року 
м. Київ

cправа №  922/10/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І. М. (головуючого), Власова Ю. Л., Колос І. Б.,
за участю  секретаря судового засідання Росущан К. О.,

представників учасників справи:
позивача -  Савенко Р. В. (адвокат)
відповідача -  Дикань О. М. (самопредставництво)

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхо-будівельне управління № 9"
на рішення Господарського суду Харківської області від 08.04.2025 та 
постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.06.2025
за позовом     Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхо-будівельне управління № 9"
до Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України
про     визнання недійсним та скасування рішення.

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхо-будівельне управління №9" (далі - ТОВ "Лубенське шляхо-будівельне управління № 9", позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення АМК, відповідач), в якому просить суд визнати недійсним та скасувати рішення Адміністративної колегії Відділення АМК по справі №7/01-127-21 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу від 29.10.2024 №70/220-р/к щодо ТОВ    "Лубенське шляхо-будівельне управління № 9".

2.   Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Харківської області від 08.04.2025 (суддя    Жиляєв Є. М.), яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.06.2025 (колегія суддів: Істоміна О. А., Медуниця О. Є., Тихий П. В.), у позові відмовлено.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. У касаційній скарзі ТОВ    "Лубенське шляхо-будівельне управління № 9", з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати судові рішення попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі в частині, що стосується позивача.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

4.2. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права, а саме Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон № 2210-III) без врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 14.05.2024 у справі №    910/19008/21 в пункті 7.60, де зазначено: "Отже, у контексті висновків судів попередніх інстанцій та доводів касаційної скарги Суд зазначає, що у вирішенні спору про наявність / відсутність підстав для визнання недійсним рішення АМК та застосуванні положень статті 59 Закону № 2210 у сукупності з положеннями частини другої статті 42 Закону № 2210 та частини другої статті 1 Закону № 3659-XII щодо спеціальних процесуальних засад діяльності АМК, важливим у цьому аспекті є застосування положень частин першої та другої статті 42 Закону № 2210 у сукупності та дотримання АМК строків давності, встановлених у цій статті." 

4.3. Крім того, скаржник звертає увагу на те, що судами попередніх інстанцій не встановлено всіх обставин справи та помилково відхилено доводи ТОВ  "Лубенське шляхо-будівельне управління № 9" про відсутність у діях позивача складу правопорушення, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210-III у зв`язку із відміною результатів торгів за протоколом засідання тендерного комітету замовника від 04.05.2018 та відсутності негативних наслідків для держави або інших господарюючих суб`єктів.

5. Доводи інших учасників справи 

5.1. Від Відділення АМК до Суду через систему "Електронний суд" 26.09.2025 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому Відділення АМК просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
5.2. Частиною першою статті 295 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження. Згідно з частиною четвертою статті 13 цього Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
5.3. Відповідно до положень частини першої статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (частина друга статті 119 ГПК України).
5.4. У цій справі ухвалою Верховного Суду від 11.08.2025 учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 26.08.2025.
5.5. З огляду на наведене, враховуючи положення статей 118, 119 ГПК України, відзив на касаційну скаргу, поданий Відділенням АМК поза межами строку встановленого Судом для подання відзиву на касаційну скаргу, залишається Судом без розгляду.
6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Рішення судів попередніх судових інстанцій мотивовані такими фактичними встановленими обставинами та висновками.

6.2. Адміністративною колегією Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України 22.01.2020 на підставі розпорядження №70/132-рп/к у справі №7/01-127-21 розпочато розгляд справи за ознаками вчинення, зокрема ТОВ "Лубенське ШБУ №9" порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону №2210-ІІІ, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.

6.3. Зі змісту вказаного розпорядження вбачається, що на виконання доручення Антимонопольного комітету України проведено дослідження додержання ПП    "Лубенське шляхобудівельне управління №9" та ТОВ    "Лубенське шляхо-будівельне управління №9" законодавства про захист економічної конкуренції під час участі у процедурах закупівель.

6.4. За результатами розгляду справи №7/01-127-21 адміністративна колегія відділення 29.10.2024 прийняла рішення №70/220-р/к, яким постановила:

1. Визнати, що ПП "Лубенське шляхобудівельне управління № 9" та ТОВ   "Лубенське шляхо-будівельне управління №9" вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону № 2210-ІІІ, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, проведених Комунальним підприємством "Шляхрембуд" Лубенської міської ради на закупівлю "Асфальтобетонна суміш та бітум БНД 60/90" (ДК 021:2015:44110000-4 Конструкційні матеріали) (ідентифікатор закупівлі в системі "Prozorro" - UA-2018-04-11-001288-c).

2. За порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення, накласти на ПП    "Лубенське шляхобудівельне управління №9" штраф у розмірі        68 000,00 грн.

3. За порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення, накласти на ТОВ    "Лубенське шляхо-будівельне управління №9" штраф у розмірі      68 000,00 грн.

6.5. Так, Відділення АМК у своєму висновку зазначила, що ПП "Лубенське ШБУ-9" та ТОВ "Лубенське шляхо-будівельне управління №9" вчинено антиконкурентні узгоджені дії, що стосуються спотворення результатів торгів, проведених Комунальним підприємством "Шляхрембуд" Лубенської міської ради на закупівлю "Асфальтобетонна суміш та бітум БНД 60/90" (ДК 021:2015:44110000-4 Конструкційні матеріали) (ідентифікатор закупівлі в системі "Prozorro" - UA-2018-04-11-001288-c). Зокрема, відділенням на основі зібраних доказів встановлено обставини, які свідчать про узгодження ПП  "Лубенське ШБУ-9" та ТОВ "ШБУ-9" дій та поведінки під час участі в торгах, що підтверджується, зокрема, таким:
- пов`язаністю відповідачів;
- спільним місцезнаходженням відповідачів;
- наявністю у відповідачів спільних працівників;
- використанням відповідачами однієї IP-адреси;
- пов`язаністю відповідачів через номер телефону;
- доступом до банківських рахунків відповідачів одними особами;
- наданням поворотної фінансової допомоги;
- спільними особливостями підготовки документів, завантажених відповідачами в електронну систему закупівель;
- нездійсненням відповідачами пониження цінових пропозицій під час участі в аукціоні у Торгах.

6.6. Витяг з рішення було отримано ТОВ "Лубенське ШБУ №9" 05.11.2024, про що позивач посилається на інформацію із офіційного сайту Укрпошти за ідентифікатором №0600977605960. Отже, останнім днем для подання позовної заяви є 05.01.2025.

6.7. За твердженням позивача, відповідачем в порушення Закону № 2210-ІІІ не закрито справу №7/01-127-21 у зв`язку з закінченням строків розгляду справи (більше трьох років), та неправомірно винесено рішення №70/220-р/к про накладення на позивача штрафу у розмірі 68 000,00 грн, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

6.8. Так, позивачем у позові зазначено про те, що розгляд справи №7/01-127-21 почався у період з 22.01.2020 відповідно до розпорядження адміністративної колегії Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №66/5-рп/к, про що у своєму рішенні зазначив і відповідач, отже на думку позивача кінцевим строком для розгляду вищезазначеної справи та прийняття рішення по справі є 22.01.2023. Проте, оскаржуване рішення було прийнято відповідачем 29.10.2024, тобто після закінчення кінцевого строку для її розгляду та прийняття рішення більше ніж на 1,5 роки.

6.9. Щодо відсутності складу правопорушення, позивачем у позові зазначено про те, що в оскаржуваному рішенні зазначається, що згідно з протоколом засідання тендерного комітету замовника від 04.05.2018, без номеру, тендерні пропозиції всіх учасників торгів відхилені, а торги відмінені відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі". Отже, на переконання позивача, у його діях відсутній склад правопорушення, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону № 2210-ІІІ, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, оскільки діями позивача не було завдано жодної шкоди інтересам держави, суспільства та замовника та не наступили жодні негативні наслідки.

6.10. Відповідач проти позову заперечив повністю, у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість позову та його безпідставність. Відповідач вважає, що рішення прийнято відділенням  АМК у спосіб та в межах строків визначених законодавством про захист економічної конкуренції, діючим на момент виникнення спірних правовідносин, підстави для його скасування відсутні.

6.11. Господарський суд, відмовляючи у задоволенні позову, встановив, що при прийнятті рішення №70/220-р/к у справі №7/01-127-21 відповідач діяв у межах своїх повноважень, у порядок та спосіб, встановлений законом; висновки, викладені у рішенні, відповідають фактичним обставинам справи та є обґрунтованими. Місцевий господарський суд також зазначив, що органами АМК не було порушено процедуру розгляду адміністративної справи та не було пропущено строк давності притягнення позивача у цій справі до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

7.3. У зв`язку з відпусткою судді Малашенкової Т. М. склад судової колегії Касаційного господарського суду змінився, що підтверджується Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.10.2025, який наявний в матеріалах справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав про визнання недійсним та скасування рішення АМК в частині, що стосується позивача.

8.2. Як встановлено судами попередніх інстанцій, дії позивача кваліфіковано за ознаками пункту 4 частини другої статті 6 та пункту 1 статті 50 Закону  №2210-III, які стосуються спотворення результатів торгів. 

8.3. Відповідно до приписів Закону №2210-III: 

- економічна конкуренція (конкуренція) - змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку (абзац другий статті 1); 
- антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції (частина перша статті 6);
- антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів (пункт 4 частини другої статті 6); 
- порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є антиконкурентні узгоджені дії (пункт 1 статті 50); 
- порушення законодавства про захист економічної конкуренції тягне за собою відповідальність, встановлену законом (стаття 51); 
- за порушення, передбачені, зокрема пунктом 1 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи у розмірі, встановленому частиною другою статті 52 Закону №2210-III.

8.4. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.5. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.6. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.7. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.8. Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі     №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.9. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.10. Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

8.11. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

8.12. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

8.13. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

8.14. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

8.15. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

8.16. Так, скаржник зазначає, що судами попередніх інстанції застосовано норми права без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 14.05.2024 у справі № 910/19008/21.

8.17. Як вже було зазначено, предметом розгляду у цій справі є визнання недійсним та скасування рішення АМК (в частині, що стосується позивача), яким визнано, що позивачем вчинено порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону №  2210-III, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.

8.18. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, відмовили у задоволенні позовних вимог, вказавши на відсутність підстав, визначених статтею 59 Закону №  2210-III, для скасування оскаржуваного рішення АМК.

8.19. Втім, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права та неправильно застосували норми матеріального права, а тому є підстави для скасування оскаржуваних судових рішень і ухваленні нового рішення про задоволення позовних вимог.

8.20. Верховний Суд, оцінюючи доводи касаційної скарги, зазначає, що специфіка спорів щодо оскарження рішень АМК, якими визнано дії учасників торгів антиконкурентними узгодженими діями, які стосуються спотворення результатів торгів, полягає у тому, що у кожному конкретному випадку судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справ з`ясовується питання наявності/відсутності підстав для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів АМК, якими в силу приписів частини першої статті 59 Закону №    2210-ІІІ.

8.21. Суд наголошує, що Закон не ставить застосування передбачених ним наслідків узгоджених антиконкурентних дій у залежність від "спільної домовленості разом брати участь у торгах з метою усунення конкуренції". Цілком зрозуміло, що така "домовленість" навряд чи може мати своє матеріальне втілення у вигляді письмових угод чи інших документів. А тому питання про наявність/відсутність узгоджених антиконкурентних дій має досліджуватися судами, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, враховуючи їх вірогідність і взаємозв`язок, у відповідності до статті 86 ГПК України. Зазначена правова позиція Верховного Суду є сталою та послідовною. Про необхідність врахування наведеної правової позиції у застосуванні приписів статті 86 ГПК України зазначалося у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 07.11.2019 у справі №    914/1696/18, від 13.08.2019 у справі №  916/2670/18, від 05.08.2019 у справі №  922/2513/18, від 04.02.2021 у справі №   910/17126/19 (на яку посилається скаржник), від 23.03.2021 у справі №  910/4542/20, які є релевантними і для цієї справи з точки зору застосування статті 86 ГПК України.

8.22. Відтак, аргумент скаржника щодо відсутності складу правопорушення, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону №  2210-ІІІ, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів через відхилення замовником тендерних пропозицій всіх учасників торгів не спростовує наявності порушення зі сторони позивача, а безпосередньо результат проведених торгів (у даному випадку відміна торгів) не є кваліфікуючою ознакою інкримінованого порушення. Суд в цій частині звертається до правового висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 14.08.2025 у справі № 910/3374/24, де, зокрема, зазначено, що: "відміна торгів або визнання торгів такими, що не відбулися не звільняють їх учасників від відповідальності за вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які полягали у спотворенні результатів торгів, оскільки, недосягнення суб`єктами господарювання мети, з якою вони узгоджують власну конкурентну поведінку, з причин та обставин, що не залежать від їх волі (у цьому випадку у зв`язку з тим, що торги визнані такими, що не відбулися), не є підставою для встановлення відсутності правопорушення, передбаченого статтею 6 Закону, адже негативним наслідком є сам факт спотворення через узгоджену поведінку".

8.23. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що кожна зі справ за участю органів АМК є індивідуальною, з притаманною лише цій справі специфікою та особливостями. Доведення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій ґрунтується на сукупності обставин, які зазначені в мотивувальній частині рішення, а не на окремому поодинокому факті або обставині.

8.24. Верховний Суд також не раз наголошував, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

8.25. В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник зазначає про те, що  відповідачем прийнято рішення після закінчення граничних строків встановлених Законом та допущено порушення частини четвертої  статті  37-1 Закону №2210-ІІІ, а саме не закрито справу на підставі абзацу 7 частини першої статті 49 Закону №2210-ІІІ через закінчення граничних строків розгляду справи.

8.26. У контексті доводів касаційної скарги Верховний Суд зазначає про те, що відповідно до положень статті 42 Закону №2210-ІІІ:
- суб`єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, якщо минув строк давності притягнення до відповідальності. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п`ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктами 13-16 статті 50 цього Закону №2210, становить три роки з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення (частина перша);
- перебіг строку давності зупиняється на час розгляду органами Антимонопольного комітету України справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (частина друга).

8.27. Аналіз положень статті 35 Закону №2210-ІІІ дає підстави для висновку, що у цій статті визначено перелік дій, які підпадають під поняття визначення "розгляд справи", зокрема, це збір та аналіз доказів (документів, висновків експертів, пояснень осіб, іншої інформації).

8.28. Дійсно положення частини другої статті 42 Закону №2210-ІІІ визначають, що перебіг строку позовної давності зупиняється на час розгляду органом АМК антимонопольної справи. Водночас наведені положення ніяким чином не скасовують, підміняють та/або продовжують строки, визначені у частині першій цієї статті. Також в силу положень статті 19 Конституції України та пункту 1 статті 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" не наділяють правом органи АМК щодо притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення конкурентного законодавства поза межами, визначеними у частині першій статті 42 Закону №2210-ІІІ.

8.29. Отже, у вирішенні питання щодо дотримання органом АМК строків давності притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності тлумачення словосполучення "розгляду органами Антимонопольного комітету України справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції" першочергове значення має саме сутнісний зміст поняття "розгляд справи". Тобто, вчинення органом АМК всіх необхідних процесуальних дій, направлених на збір доказів, які підтверджують обставини інкримінованого суб`єкту господарювання порушення конкурентного законодавства та вчинення всіх необхідних, передбачених Законом дій задля встановлення обставин такого порушення, і, відповідно, прийняття рішення щодо наявності / відсутності підстав для притягнення цього суб`єкта до відповідальності.

8.30. У разі якщо господарські суди під час розгляду справи встановлять обставини саме щодо бездіяльності органів АМК, яка полягає у зволіканні щодо прийняття рішення за наслідками розгляду антимонопольної справи, в межах строків притягнення до відповідальності, які встановлені у статті 42 Закону №2210-ІІІ за відсутності об`єктивних і поважних причин, що пов`язані безпосередньо із розглядом справи (складність справи/поведінка сторін антимонопольної справи/дії або бездіяльність відповідних державних органів), бездіяльність органу АМК не може визнаватися такою, що узгоджується з положеннями статті 59 Закону №2210-ІІІ.

8.31. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.05.2024 у справі №910/19008/21, на яку посилається скаржник.

8.32. Суди попередніх інстанцій зазначили про те, що нова редакція Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення законодавства про захист економічної конкуренції та діяльності Антимонопольного комітету України" набрала чинності з 01.01.2024, розгляд справи територіальним відділенням Антимонопольного комітету України і, як наслідок, всі дії, в тому числі прийняття рішення, мають розглядатися у редакції законодавства у сфері захисту економічної конкуренції, що діяло до 01.01.2024 і в цій же редакції законодавства суб`єкт господарювання у справі №7/01-127-21 має оскаржувати рішення відповідача. Судами попередніх інстанцій також встановлено, що розгляд Відділенням АМК справи №7/01-127-21 здійснювався з 22.01.2020 по 29.10.2024, тобто 4 роки 9 місяців. Місцевий господарський суд, а також суд апеляційної інстанції дійшли висновку про те, що розгляд справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції Відділенням АМК розпочато у січні 2020 року, а законом встановлено зупинення перебігу строку давності на час розгляду органами Антимонопольного комітету України справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, відповідачем при прийнятті рішення 29.10.2024 дотримано відповідний строк для притягнення ТОВ    "Лубенське шляхо-будівельне управління №9" до відповідальності.

8.33. Суд в контексті доводів скаржника зазначає, зокрема, що 01.01.2024 набрав чинності Закон № 3295-IX, яким внесені зміни до Закону № 2210-ІІІ та доповнено його положення статтею 37-1 "Строки розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції". Тобто, до 01.01.2024 у Законі № 2210-ІІІ була відсутня норма, яка чітко визначала строки розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, і така норма (стаття 37-1) вступила в дію з набранням чинності Закону № 3295-IX, тобто з 01.01.2024, який у Прикінцевих та перехідних положеннях не встановлює зворотної дії в часі його норм.

8.34. При цьому необхідно зазначити, що норма статті 42 Закону № 2210-ІІІ не зазнавала змін з моменту прийняття цього нормативного акта, а отже як на момент початку розгляду антимонопольної справи, так і на момент ухвалення Відділенням АМК оспорюваного рішення, існували визначені строки давності притягнення особи до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції (п`ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення) та встановлене імперативне правило, за яким суб`єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності поза межами визначених строків давності.

8.35. Тобто, хоча чинне до 01.01.2024 законодавство про захист економічної конкуренції не встановлювало конкретних строків розгляду антимонопольної справи, проте у частині першій статті 42 Закону № 2210-ІІІ визначалися строки давності притягнення до відповідальності, відповідно, розгляд антимонопольної справи мав бути здійснений в такі строки, які б не перевищували строків давності притягнення до відповідальності, недотримання яких має наслідком звільнення особи від відповідальності, отже важливим є дотримання строків давності, встановлених в статті 42 Закону № 2210-ІІІ, і положення частини другої цієї статті не скасовують, підміняють та/або продовжують визначені частиною першою цієї статті строків давності. Також в силу положень статті 19 Конституції України та пункту 1 статті 3 Закону № 3659-XII не наділяють правом органи АМК щодо притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення конкурентного законодавства поза межами, визначеними у частині першій статті 42 Закону № 2210-ІІІ.

8.36. Верховний Суд наголошує на тому, що законодавче регулювання не є і не може бути всеосяжним за формою та змістом. Відтак, під час здійснення органом своїх повноважень наявність у нього певної міри розсуду є допустимою та належною. Попри це, межі дискреційних повноважень такого органу не можуть бути неоглядними. Міра такого розсуду повинна бути мінімально достатньою, зокрема, з метою уникнення порушення нормативно-правових приписів та запобіганню зловживання. В силу положень Закону №  3659-XII питання щодо тривалості розслідування в антимонопольній справі з моменту його початку до винесення відповідного рішення АМК, незважаючи на відсутність нормативно запроваджених у Законі № 2210-ІІІ строків розгляду й прийняття відповідного рішення, не дозволяє сприймати стан розв`язання цього питання безмежним, безкінечним, таким, що може тривати невиправдано довго.

8.37. З огляду на встановлені обставини судами попередніх інстанцій, суд здійснюючи перевірку оскаржуваного рішення АМК через призму статті 59 Закону не встановили порушення Відділенням АМК загальної тривалості розгляду антимонопольної справи.

8.38. Верховний Суд зазначає, що різниця розгляду справи №910/19008/21 не зумовлена іншим, не таким чи в інший спосіб витлумаченням норм права. Така різниця обумовлена обставинами справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, що оцінені судами попередніх інстанцій за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з наданням їм оцінки та всім аргументам учасників справи, тому підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

8.39. Інші доводи касаційної скарги зводяться передусім до переоцінки доказів, водночас у силу імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

8.40. Як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій досліджували та оцінювали доводи учасників справи через призму предмету, підстав позову та кола доказування, які входять у такій категорії справ.

8.41. Отже, зважаючи на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, у Верховного Суду відсутні підстави для надання правового висновку щодо застосування вказаних скаржником норм права у подібних правовідносинах. 

8.42. Інші аргументи скаржника щодо порушення норм процесуального права в контексті повноти оцінки доказів та встановлення обставин справи підлягають відхиленню як такі, що зводяться до необхідності переоцінки доказів та обставин, а також є такими, які не узгоджуються з підставою касаційного оскарження, визначеною самим скаржником.

8.43. Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicatа можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

8.44. Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

9.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у розділі 8 цієї постанови.

9.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

9.3. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

9.4. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а тому касаційну скаргу позивача слід залишити без задоволення.

10. Судові витрати

10.1. Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхо-будівельне управління № 9" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 08.04.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.06.2025 у справі №    922/10/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк 

Суддя                                                                                                    Ю. Власов

Суддя                                                                                                    І. Колос