П О С Т А Н О В А

 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
3 вересня 2025 року 
м. Київ 
 
Cправа № 910/2546/22
провадження № 12-43гс24
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Уркевича В. Ю.,
судді-доповідача Пількова К. М.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.
за участю секретаря судового засідання Жураховської Т. О.,
учасники справи:
від позивача-1 - не з`явилися,
від позивача-2 - не з`явилися,
від відповідача - Рєпкін Н. І. (у порядку самопредставництва),
від третьої особи-1 - не з`явилися,
від третьої особи-2 - не з`явилися,
від третьої особи-3 - не з`явилися,
від третьої особи-4 - не з`явилися,
від третьої особи-5 - Тетеря С. І. (адвокат),
розглянула в судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Герман-Агро» (далі - ТОВ «Герман-Агро») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Еконива» (далі - ТОВ «Еконива»)
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2024 (головуючий Тищенко О. В., судді Тарасенко К. В., Станік С. Р.)у справі
за позовом ТОВ «Герман-Агро» та ТОВ «Еконива»
до Міністерства юстиції України (далі - Мін`юст, відповідач), 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів: 
1) державний реєстратор Пустомитівської міської ради Львівського району Львівської області Федорич Андрій Миколайович,
2) державний реєстратор Завадівської сільської ради Турківського району Львівської області Шкітак Володимир Михайлович,
3) державний реєстратор Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області Шкітак Володимир Михайлович,
4) державний реєстратор Виконавчого комітету Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області Поломаний Володимир Дмитрович,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Лан» (далі - ТОВ «Агро-Лан», третя особа-5),
про визнання протиправним і скасування наказу та зобов`язання вчинити дії.
 
1.    Вступ
1.1. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду (далі - КГС ВС) передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважав за необхідне відступити від низки висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (далі - КЦС ВС) про необхідність відмовляти у задоволенні позову про скасування наказу Мін`юсту, яким скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, у випадку визначення відповідачем лише Мін`юсту, та від висновку Великої Палати Верховного Суду про те, що відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої було здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр), а також для вирішення виключної правової проблеми, яка полягає в існуванні різних підходів як до визначення складу учасників, так і до визначення способів захисту у цій категорії спорів.
1.2. Відтак перед Великою Палатою Верховного Суду постало першорядне правове питання про те, чи може Мін`юст бути єдиним відповідачем за вимогами, спрямованими на введення позивачів у володіння речовими правами на земельні ділянки, на яке вона відповіла негативно з мотивів, викладених у цій постанові.
 
2.    Короткий зміст позовних вимог
2.1. ТОВ «Герман-Агро» і ТОВ «Еконива» звернулись до Господарського суду міста Києва з позовом до Мін`юсту, в якому просили визнати протиправним і скасувати його наказ від 15.10.2021 № 3707/5 «Про задоволення скарги» (далі - Наказ) з урахуванням внесених до нього змін та зобов`язати відповідача не пізніше наступного дня з дня надходження судового рішення поновити в Реєстрі шляхом внесення відповідних відомостей права оренди позивача-1 та права суборенди позивача-2, які припинені на підставі Наказу.
2.2. Позов мотивовано тим, що Наказ, яким скасовано рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію за позивачами прав оренди та суборенди земельних ділянок, прийнятий із численними порушеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) та Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1128 від 25.12.2015 (далі - Порядок).
 
3.    Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3.1. Господарський суд міста Києва рішенням від 11.05.2023 (суддя Стасюк С. В.) задовольнив позов повністю; визнав протиправним та скасував Наказ (з урахуванням змін, унесених наказами Мін`юсту від 03.11.2021 № 3923/5 «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України № 3707/5 від 15.10.2021 «Про задоволення скарги» та від 06.01.2022 № 29/5 «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України № 3707/5 від 15.10.2021 «Про задоволення скарги»), зобов`язав Мін`юст поновити в Реєстрі шляхом внесення відповідних відомостей права оренди ТОВ «Герман-Агро» та права суборенди ТОВ «Еконива», які припинені на підставі Наказу з урахуванням перелічених вище змін.
3.2. Суд першої інстанції мотивував своє рішення, зокрема, відсутністю порушених прав ТОВ «Агро-Лан» як суборендаря, оскільки на момент звернення до Мін`юсту зі скаргою воно не мало відповідного статусу, адже у 2019 році уклало із Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Нива» (далі - СТОВ «Нива») угоди про розірвання договорів суборенди щодо частини земельних ділянок, які були об`єктом оскарження за поданою відповідачу скаргою від 14.07.2021 (далі - Скарга).
Суд першої інстанції зазначив, що, здійснюючи оцінку укладених позивачем із власниками земельних ділянок договорів, а також обставин щодо ліквідаційної процедури у справі № 903/975/19 про банкрутство СТОВ «Нива» у пункті 8 висновку Центральної колегії Мін`юсту з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції (далі - Колегія) від 18.05.2021, відповідач вийшов за межі своїх повноважень, перейнявши на себе повноваження суду. Колегія у висновку надала оцінку не діям державних реєстраторів, а документам, які були подані для державної реєстрації, та правочинам, на підставі яких позивач набув право оренди, що є перевищенням повноважень при розгляді скарги по суті.
Також місцевий господарський суд встановив, що Наказом було скасовано окремі рішення, вимог щодо скасування яких ТОВ «Агро-Лан» у Скарзі не заявляло. Таким чином, відповідач вийшов за межі своїх повноважень, оскільки здійснив правову оцінку рішень державних реєстраторів, які ТОВ «Агро-Лан» не оскаржувало.
Суд першої інстанції зауважив про обізнаність Мін`юсту з тим, що з моменту звернення зі Скаргою відбулася державна реєстрація прав суборенди ТОВ «Еконива» щодо 174 земельних ділянок на підставі договорів суборенди, укладених між позивачами. Оскільки в період з моменту реєстрації відповідачем Скарги (14.07.2021) до моменту прийняття Наказу (15.10.2021) відбулася державна реєстрація вказаного вище права за іншою особою (ТОВ «Еконива»), Мін`юст був зобов`язаний прийняти рішення про відмову в задоволенні Скарги.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що на момент прийняття Наказу в провадженні Господарського суду Львівської області перебувала справа № 914/2845/21 за позовом ТОВ «Герман-Агро» до ТОВ «Агро-Лан» про визнання прав оренди та суборенди земельних ділянок з кадастровими номерами 4622188000:02:000:0354 та 4622188000:04:000:0217. Про існування цього судового спору відповідача повідомив позивач-1 листом від 17.09.2021 з наданням письмових доказів.
3.3. 08.06.2023 Господарський суд міста Києва ухвалив додаткове рішення, яким частково задовольнив заяви позивачів та стягнув з Мін`юсту на їх користь по 25 500 грн витрат на професійну правничу допомогу.
3.4. Північний апеляційний господарський суд постановою від 13.02.2024 скасував рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2023 і додаткове рішення цього суду від 08.06.2023 та ухвалив нове рішення, яким повністю відмовив у задоволенні вимог позивачів, а також їхніх заяв щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
3.5. Апеляційний суд мотивував свою постанову, зокрема, тим, що скасування в апеляційному порядку ухвали Господарського суду Волинської області від 05.08.2020 у справі № 903/975/19, якою припинено право суборенди ТОВ «Агро-Лан» та право оренди СТОВ «Нива», свідчить про те, що ця ухвала не має правових наслідків для вказаних осіб, адже скасований судовий акт таких наслідків не породжує. Водночас після припинення права суборенди ТОВ «Агро-Лан» та права оренди СТОВ «Нива» на підставі зазначеної ухвали за ТОВ «Герман-Авто» було зареєстровано право оренди відповідних земельних ділянок.
Суд апеляційної інстанції зазначив що Закон і Порядок не забороняють подання уточнень до раніше поданих скарг, а тому розгляд Мін`юстом Скарги з доповненнями від 08.09.2021 не суперечить вимогам закону і, відповідно, жодним чином не спростовує презумпцію правомірності Наказу, у який було внесено виправлення в частині зазначення правильних реквізитів скасованих рішень, які стосуються державної реєстрації прав позивачів та ТОВ «Агро-Лан».
Також апеляційний суд врахував, що матеріали справи підтверджують виникнення права суборенди ТОВ «Агро-Лан» у 2018-2019 роках внаслідок укладення договорів суборенди зі СТОВ «Нива», яке, у свою чергу, уклало договори оренди з власниками спірних земельних ділянок протягом 2012-2018 років, а договори оренди землі позивача-1 з власниками земельних ділянок укладені у 2020 році, тобто пізніше.
Суд апеляційної інстанції зауважив на відсутності доказів державної реєстрації розірвання договорів оренди та суборенди, на підставі яких було проведено державну реєстрацію права оренди та суборенди за ТОВ «Агро-Лан» та СТОВ «Нива», у зв`язку із чим виснував, що вказані договори були чинні на час здійснення державної реєстрації права оренди та суборенди за ТОВ «Еконива» і ТОВ «Герман-Агро». Докази наявності в ТОВ «Агро-Лан» права на спірні земельні ділянки надані разом зі Скаргою.
На думку апеляційного суду, наявність у Реєстрі записів про державну реєстрацію прав оренди та суборенди позивачів свідчить про порушення права ТОВ «Агро-Лан» на поновлення в Реєстрі записів про право суборенди на спірні земельні ділянки. Доводи позивачів щодо відсутності порушених прав ТОВ «Агро-Лан» спростовуються тим, що внесення до Реєстру записів про право оренди позивача на земельні ділянки унеможливило поновлення у повному обсязі прав ТОВ «Агро-Лан» щодо цих земельних ділянок, які були порушені внаслідок постановлення незаконної ухвали Господарського суду Волинської області від 05.08.2020 у справі № 903/975/19. Таким чином, після скасування вказаної ухвали постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2020 третя особа мала право оспорити державну реєстрацію прав оренди та суборенди позивачів на спірні земельні ділянки і звернутися зі Скаргою до Мін`юсту.
Апеляційний суд погодився з доводами ТОВ «Агро-Лан» про те, що під час розгляду Скарги (з відповідними доповненнями) відповідач надав оцінку договорам оренди землі, укладеним ТОВ «Герман Агро» з власниками спірних земельних ділянок, та договорам оренди землі, укладеним між позивачами, лише у контексті того, чи відповідали вони встановленим законом та іншими нормативно-правовими актами вимогам і чи давали вони підстави для виникнення в позивачів права оренди / суборенди на спірні земельні ділянки. Мін`юст у висновку щодо Скарги не надавав оцінки дійсності цих договорів, а лише вказав на недоліки в їх оформленні, які згідно із частиною першою статті 22 та пунктом 3 частини першої статті 24 Закону виключали проведення державної реєстрації.
Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції про те, що Мін`юст мав би відмовити в задоволенні Скарги на підставі пункту 2 частини восьмої статті 37 Закону, оскільки 13.08.2021, 14.08.2021, 16.08.2021, 02.09.2021, 03.09.2021 та 06.09.2021 було проведено державну реєстрацію права суборенди ТОВ «Еконива» щодо 174 спірних земельних ділянок. На переконання апеляційного суду, із зазначеної норми слідує, що вона застосовується у випадку, якщо було проведено державну реєстрацію того самого речового права щодо об`єкта нерухомого майна, якого стосується оскаржуване рішення державного реєстратора, за іншою особою, а не будь-якого речового права. Однак, оскільки за ТОВ «Еконива» було зареєстровано право суборенди щодо частини спірних земельних ділянок, а не право оренди, Мін`юст не мав правових підстав відмовляти в задоволенні Скарги відповідно до пункту 2 частини восьмої статті 37 Закону.
Водночас апеляційний суд погодився із частиною доводів скаржників про те, що підставою для відмови Мін`юстом у задоволенні Скарги у сфері державної реєстрації є наявність не будь-якого судового спору, а виключно спору між тими самими сторонами, з тим самим предметом і з тих самих підстав. Нетотожність чи відсутність хоча б одного елемента (різні сторони, різний предмет або різні підстави) виключає наведену у пункті 4 частини восьмої статті 37 Закону підставу для відмови в задоволенні скарги.
Звідси суд апеляційної інстанції виснував, що у відповідача не було підстав для відмови в задоволенні Скарги відповідно до наведеної вище норми, оскільки учасниками справи № 914/2845/21 є ТОВ «Герман-Агро», ТОВ «Агро-Лан», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державні реєстратори Федорич А. М. та Шкітак В. М., а суб`єктами оскарження та заінтересованими особами при розгляді Скарги є ТОВ «Герман-Агро», ТОВ «Еконива», Мін`юст, ТОВ «Агро-Лан», державні реєстратори, СТОВ «Нива», що свідчить про їх різний суб`єктний склад. Крім того, предметом спору у справі № 914/2845/21 є визнання права оренди та права передання в суборенду земельних ділянок з кадастровими номерами 4622188000:02:000:0354 та 4622188000:04:000:0217 за позивачем-1, тоді як предметом Скарги є скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію права оренди ТОВ «Герман-Агро» щодо спірних земельних ділянок та права суборенди ТОВ «Еконива» щодо частини спірних земельних ділянок, зокрема щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4622188000:04:000:0217, що свідчить про різність предметів. Більш того, земельна ділянка з кадастровим номером 4622188000:02:000:0354 не є предметом Скарги. Спір у справі № 914/2845/21 виник стосовно стверджуваних неправомірних дій ТОВ «Агро-Лан», які полягали у перешкоджанні володінню та користуванню позивачу-1 земельними ділянками з кадастровими номерами 4622188000:02:000:0354 та 4622188000:04:000:0217 (створювалися фізичні перешкоди у зборі врожаю). У свою чергу, підставою для звернення зі Скаргою є прийняття державними реєстраторами рішень про державну реєстрацію права оренди ТОВ «Герман-Агро» на спірні земельні ділянки та права суборенди ТОВ «Еконива» на частину з них, зокрема на земельну ділянку з кадастровим номером 4622188000:04:000:0217, з порушенням норм закону та прав ТОВ «Агро-Лан» на спірні земельні ділянки. Відтак суд апеляційної інстанцій погодився з доводами ТОВ «Агро-Лан» про те, що підстави звернення з позовною заявою у справі № 914/2845/21 та Скаргою різняться.
Щодо строків розгляду Скарги та належного повідомлення про дату, час та місце засідання Колегії, наслідком якого стало прийняття Наказу, суд апеляційної вказав, що на офіційному веб сайті Мін`юсту було розміщено оголошення, за змістом якого повідомлялось, що 09.09.2021 за адресою: м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, 15 в Офісі протидії рейдерству відбудеться засідання Колегії з розгляду, зокрема, Скарги, на яке запрошуються скаржники / їх представники, державний реєстратор, суб`єкт державної реєстрації, територіальний орган Мін`юсту та заінтересовані особи / їх представники. Окрім цього, ТОВ «Еконива» було повідомлено додатковим способом - телефонограмою, що підтверджується її копією від 10.09.2021. З витягу з протоколу № 197 засідання Колегії від 09.09.2021 слідує, що на засіданні був присутній представник ТОВ «Герман-Агро» - адвокат Василюк Ігор Миколайович, а засідання було відкладено на 14.09.2021 для належного з`ясування усіх обставин та інформування сторін. Також представник позивачів - адвокат Василюк І. М. був присутнім за засіданні Колегії 09.09.2022 та 14.09.2022, що підтверджується відповідними витягами з протоколів засідань. 
Отже, усіх учасників було повідомлено про розгляд справи згідно з пунктами 10-12 Порядку, що свідчить про дотримання відповідачем процедури розгляду Скарги. Крім того, на думку апеляційного суду, строк розгляду Скарги впливає лише на права та законні інтереси скаржника і не зумовлює будь-якого впливу на права та законні інтереси позивачів, оскільки жодним чином не змінює стан прав та інтересів особи, яка не зверталася зі Скаргою. 
Апеляційний суд відхилив доводи ТОВ «Агро-Лан» про те, що його не було залучено як відповідача у цій справі, оскільки позивачі визначили відповідачем Мін`юст як особу, чий розпорядчий акт вони оскаржують, і просять вчинити певні дії. Таким чином, у разі спору між сторонами стосовно прав на земельні ділянки вони не позбавлені можливості звернутись до суду з відповідними вимогами. У цій справі склад учасників спору визначений правильно.
3.6. 16.04.2024 Північний апеляційний господарський суд ухвалив додаткову постанову, якою задовольнив заяву ТОВ «Агро-Лан» та стягнув з кожного з позивачів на його користь по 55 320,66 грн та 29 320,28 грн витрат на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій відповідно.
 
4.    Короткий зміст вимог касаційних скарг
4.1. 29.04.2024 до КГС ВС надійшли касаційні скарги позивачів, у яких вони просять скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2024 та залишити без змін рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2023 і додаткове рішення цього суду від 08.06.2023.
 
5.    Доводи скаржників, викладені в касаційних скаргах
5.1. Обґрунтовуючи свої касаційні скарги, позивачі посилаються, зокрема, на те, що апеляційний суд неправильно застосував частини п`яту та восьму статті 37 Закону в поєднанні з положеннями пунктів 5, 6 Порядку при вирішенні питання щодо прийняття Мін`юстом до розгляду Скарги без копій документів, що підтверджують порушення прав скаржника; щодо правових можливостей її розгляду, а також прийняття рішення про задоволення Скарги за відсутності порушеного права скаржника. Суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 07.04.2021 у справі № 915/2349/19, від 31.10.2023 у справі № 910/3134/22, від 14.06.2023 у справі № 910/5635/22, від 07.12.2022 у справі № 910/21303/21, від 17.05.2023 у справі № 910/12859/20.
5.2. Позивачі стверджують, що апеляційний суд неправильно застосував пункт 10 Порядку при вирішенні питання щодо визначення змісту оголошень Мін`юсту як належних доказів інформування заінтересованих осіб про час та місце засідання Колегії; забезпечення об`єктивного (а не формального) розгляду Скарги; обов`язкового врахування порушення процедури розгляду Скарги як достатньої та необхідної підстави для визнання протиправним на скасування Наказу. Суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 19.05.2021 у справі № 640/17492/20, від 15.08.2019 у справі № 826/3539/17, від 28.03.2018 у справі № 826/19452/16, від 19.06.2019 у справі № 826/9614/17, від 11.10.2019 у справі № 810/1701/18, від 15 18.2019 у справі № 826/3539/17, від 27.05.2021 у справі № 420/4037/20, від 09.03.2021 у справі № 910/11359/19.
5.3. На переконання позивачів, апеляційний суд неправильно застосував статтю 37 Закону в поєднанні з положеннями Порядку при вирішенні питання щодо наявності підстав прийняття Мін`юстом до розгляду доповнень до Скарги; правових можливостей для розгляду таких доповнень (не як самостійної скарги). Суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 06.02.2019 у справі № 826/4906/17 та від 21.04.2021 у справі № 910/12641/19.
5.4. Позивачі зазначають, що апеляційний суд порушив частину третю та пункт 8 частини восьмої статті 37 Закону у поєднанні з пунктом 5 Порядку при вирішенні питання щодо наслідків подання Скарги з пропуском визначеного строку та правових можливостей Мін`юсту для її розгляду і вирішення. Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 29.06.2021 у справі № 910/8399/20.
5.5. Позивачі також вказують на відсутність висновків Верховного Суду про застосування частини шостої статті 37 Закону у подібних правовідносинах щодо критеріїв вмотивованості рішення Мін`юсту за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, а також щодо його можливостей здійснювати розгляд такої скарги за наявності інформації про судове провадження у зв`язку зі спором між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав.
5.6. Окрім цього, позивачі вважають, що апеляційний суд надав формальну оцінку та безпідставно врахував як належний доказ інформування Мін`юстом заінтересованих осіб про засідання Колегії без зазначення реквізитів земельних ділянок, без інформування заінтересованих осіб, з перевищення Мін`юстом повноважень і скасуванням рішень державних реєстраторів за відсутності відповідних вимог скаржника. Зазначені обставини апеляційний суд встановив на підставі недопустимих доказів.
 
6.    Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
6.1. 10.06.2024 до КГС ВС надійшли відзиви Мін`юсту і ТОВ «Агро-Лан», у яких вони просили у задоволенні касаційних скарг позивачів відмовити, а оскаржену постанову апеляційного суду - залишити без змін. ТОВ «Агро-Лан» також просило стягнути з позивачів у рівних частинах витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді касаційної інстанції. Відзиви обґрунтовані такими доводами.
6.1.1.  Колегія під час розгляду скарги встановлювала виключно правомірність чи неправомірність дій державних реєстраторів, жодним чином не вирішувала спір про право та не тлумачила умови договорів.
6.1.2.  Скаржник підтвердив відсутність станом на дату звернення зі Скаргою будь-якого судового спору з порушених у ній питань. Оскільки на момент розгляду 14.09.2021 Колегією Скарги не було подано засвідченої копії відповідного судового рішення, то підстава для відмови у її задоволенні, передбачена пунктом 4 частини восьмої 37 Закону, була відсутня.
6.1.3.  Право суборенди ТОВ «Агро-Лан» на спірні земельні ділянки через скасування ухвали Господарського суду Волинської області від 05.08.2020 у справі № 903/975/19 було дійсним на момент державної реєстрації прав позивачів, а тому було порушене проведенням такої реєстрації, що давало підстави для подання та задоволення Скарги. 
6.1.4.  Відповідач при розгляді Скарги не виходив за межі наданих йому повноважень. Так, Мін`юст мав право надати оцінку документам, поданим для державної реєстрації прав позивачів на спірні земельні ділянки, у контексті наявності / відсутності підстав для проведення відповідної реєстрації. Мін`юст своїм Наказом скасував лише ті рішення державних реєстраторів, які були зазначені у Скарзі та доповненнях до неї.
6.1.5.  Позивачі не залучили до участі у справі всіх відповідачів за вимогою про скасування Наказу, що суперечить висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 17.02.2021 у справі № 821/669/17, від 12.02.2020 у справі № 1840/3241/18, від 19.06.2019 у справі № 802/385/18-а, що спір про скасування наказу Мін`юсту, яким скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (у тому числі право оренди земельної ділянки), має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, яка оспорила це право шляхом подачі скарги. З огляду на це Велика Палата також вказала, що відповідачем у такій категорії справ має бути особа, за скаргою якої Мін`юст скасував рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно позивача, адже у цьому випадку існує спір саме між скаржником і позивачем, оскільки скаржник, звертаючись зі скаргою, тим самим оспорює наявність у позивача відповідного права. У подальшому Верховний Суд конкретизував висновки щодо визначення відповідачів у цій категорії справ, зокрема, у постановах від 09.02.2022 у справі № 757/34482/19-ц та від 03.03.2021 у справі № 707/477/20.
Позивачі оспорюють Наказ, зокрема, через те, що у ТОВ «Агро-Лан» на момент звернення зі Скаргою не було права суборенди спірних земельних ділянок. Тобто спір у цій справі виник між позивачами і ТОВ «Агро-Лан» щодо наявності права користування земельними ділянками. Таким чином, відповідачем у цій справі за вимогою про визнання противоправним і скасування Наказу є ТОВ «Агро-Лан». Необхідність залучення його як відповідача за такими вимогами також підтвердив Верховний Суд у постанові від 17.04.2024 у справі № 910/15770/21.
Оскільки позивачі не залучили ТОВ «Агро-Лан» до участі у цій справі саме як відповідача, суди попередніх інстанцій мали б відмовити у задоволенні позову, не перевіряючи законності Наказу. 
Залучення ТОВ «Агро-Лан» до участі у цій справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача не нівелює допущене судами порушення.
За нормами Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) процесуальні статуси відповідача і третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, відрізняються. Незалучення ТОВ «Агро-Лан» до участі у справі як відповідача незаконно позбавило його можливості скористатися під час розгляду справи відповідними процесуальними правами.
6.1.6.  Інші доводи відзивів подібні до мотивів, викладених в оскарженій постанові суду апеляційної інстанції.
6.2. У встановлений Верховним Судом строк відзиви на касаційні скарги від інших учасників не надійшли.
 
7.    Розгляд справи Верховним Судом
7.1. Ухвалою від 20.05.2024 колегія суддів КГС ВС відкрила касаційне провадження за скаргами позивачів, а ухвалою від 16.07.2024 на підставі частин третьої, четвертої та п`ятої статті 302 ГПК України передала цю справу разом з касаційними скаргами на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважає за необхідне відступити від висновків КЦС ВС, викладених у постановах від 09.02.2022 у справі № 757/34482/19-ц, від 03.03.2021 у справі № 707/477/20, від 31.08.2022 у справі № 592/4422/20, від 31.05.2022 у справі № 727/842/20, від 19.10.2022 у справі № 369/757/20, від 07.12.2022 у справі № 607/10025/20, від 10.05.2023 у справі № 640/9468/20, від 14.06.2023 у справі № 815/1446/18 та від 05.07.2023 у справі № 757/53069/21-ц, у яких ідеться про необхідність відмовляти у задоволенні позову про скасування наказу Мін`юсту, яким скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, у випадку визначення відповідачем лише Мін`юсту, та від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.06.2019 у справі № 802/385/18-а, про те, що належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої було здійснено аналогічний запис у Реєстрі, а також для вирішення виключної правової проблеми, яка полягає в існуванні різних підходів як до визначення складу учасників, так і до визначення способів захисту у цій категорії спорів.
7.2. Мотивуючи ухвалу про передання, колегія суддів вказує на те, що КЦС ВС у постанові від 09.02.2022 у справі № 757/34482/19-ц врахував висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 826/9341/17, та виснував, що у справі, яка переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що цей спір виник між особами, речові права на майно яких оспорюється та щодо яких здійснено запис у Реєстрі. Тому Мін`юст як орган, який здійснює повноваження у сфері державної реєстрації прав, є неналежним відповідачем у цій справі. У зв`язку із цим у задоволенні позовних вимог до Мін`юсту про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії необхідно відмовити із зазначеної підстави. Подібні висновки зроблені в постановах КЦС ВС від 03.03.2021 у справі № 707/477/20, від 31.08.2022 у справі № 592/4422/20, від 31.05.2022 у справі № 727/842/20, від 19.10.2022 у справі № 369/757/20, від 07.12.2022 у справі № 607/10025/20, від 10.05.2023 у справі № 640/9468/20, від 14.06.2023 у справі № 815/1446/18 та від 05.07.2023 у справі № 757/53069/21-ц.
7.3. Колегія суддів зауважує, що вказані вище правові висновки обґрунтовані також висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 802/385/18-а, про те, що спір про скасування наказу Мін`юсту, яким скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельних ділянок, має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою було зареєстровано аналогічне право щодо тих же земельних ділянок. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої було здійснено аналогічний запис у Реєстрі. Участь Мін`юсту та державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач чи третя особа вважають їх винними у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру. Оскарження рішення про скасування наказу Мін`юсту безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо земельних ділянок з ПАФ «Вікторія», яка заперечує законність дій державного реєстратора з реєстрації за СТОВ «Подільська зоря» права оренди цих же земельних ділянок. Такий спір має приватноправовий характер. З огляду на суб`єктний склад сторін спору його слід вирішувати за правилами господарського чи цивільного судочинства.
7.4. Таким чином, на переконання колегії суддів, КЦС ВС дотримується практики, відповідно до якої при вирішенні приватноправових спорів про скасування наказу Мін`юсту, яким скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, належним відповідачем є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої було здійснено аналогічний запис у Реєстрі. Тобто Мін`юст не може бути єдиним відповідачем у таких справах незалежно від доводів та підстав позову, оскільки з ним у позивача відсутній спір про право цивільне. Тому належним відповідачем є також особа (особи), на майнові права та інтереси якої може вплинути вирішення відповідного спору.
7.5. Водночас колегія суддів зауважує, що КГС ВС, розглядаючи справи щодо оскарження наказів Мін`юсту, якими скасовані рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав позивачів на майно, не убачає підстав для відмови в задоволенні позовних вимог у разі визначення відповідачем лише Мін`юсту. Фактично вважаючи, що саме за рахунок Мін`юсту можна задовольнити такі позовні вимоги, КГС ВС розглядає такі спори по суті (див., зокрема, постанови від 18.06.2024 у справі № 910/6143/23, від 25.06.2024 у справі № 910/3017/23, від 04.06.2024 у справі № 910/12439/22, від 16.04.2024 у справі № 910/20417/21, від 10.04.2024 у справі № 910/8568/23, від 17.04.2024 у справі № 910/2438/23, від 31.10.2023 у справі № 910/3134/22, від 17.05.2023 у справі № 910/12859/20).
7.6. Крім того, колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду постановою від 03.04.2024 розглянула справу № 916/4093/21 за позовом юридичної особи до Мін`юсту про визнання протиправним та скасування наказу. Хоч Велика Палата й не викладала у цій постанові жодного висновку щодо належного складу учасників у такій категорії спорів, однак і не знайшла підстав для відмови в задоволенні позову внаслідок незалучення до справи належного відповідача (особи, право на майно якої оспорюється) попри наявність процесуального обов`язку зі встановлення належності відповідачів та відмови в позові в разі неправильного їх визначення. Очевидно, що Велика Палата Верховного Суду, ураховуючи те, що вказана особа була залучена у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, вважала можливим розгляд такого спору за наявного складу учасників.
7.7. Колегія суддів вважає, що у випадку звернення з позовом про скасування наказу, яким скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, предметом спору є акт Мін`юсту, а позивач має на меті захистити своє цивільне право та/або інтерес на майно саме шляхом скасування такого акта, і належним відповідачем є особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, тобто Мін`юст. У межах розгляду таких спорів суди досліджують обставини дотримання Мін`юстом (його колегією з розгляду скарг у сфері державної реєстрації) норм Закону та Порядку. Саме Мін`юст може належним чином спростовувати доводи позову та доводити дотримання ним норм законодавства. 
7.8. Водночас колегія суддів вказує на те, що визначення Мін`юсту відповідачем не змінює характеру спірних правовідносин. Такий спір не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ про скасування державної реєстрації прав на майно, не має публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про скасування державної реєстрації ухвалюється за скаргою іншої особи, а не позивача. Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. На подібних обставинах акцентувала увагу Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.06.2019 у справі № 802/385/18-а.
7.9.      Колегія суддів зауважує, що в подібній категорії спорів достатньо визначити Мін`юст відповідачем, а особу, прав на майно якої стосується спір, або яка подавала скаргу до Мін`юсту, або щодо якої було здійснено аналогічний запис у Реєстрі, третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Така особа також не позбавлена можливості звернутися із самостійними вимогами.
7.10.   Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків КЦС ВС та Великої Палати Верховного Суду, які перелічені в підпункті 7.1 цієї постанови, а також звертає увагу на наявність іншого підходу щодо розгляду таких самих справ.
7.11.   Так, у постановах КГС ВС від 17.04.2024 у справі № 640/14353/19 та від 09.08.2023 у справі № 910/18929/21 касаційний суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача у такій категорії спорів є позовна вимога до особи, чия скарга була задоволена Мін`юстом про витребування майна з його володіння. 
7.12.   У справі № 910/18929/21 наказом Мін`юсту скасована державна реєстрація права власності позивача, а до такої реєстрації право власності було зареєстроване за особою, яка звернулась до Мін`юсту зі скаргою; внаслідок виконання наказу Мін`юсту за цією особою знов було зареєстроване право власності, у зв`язку із чим ця особа є належним відповідачем за позовом про витребування нерухомого майна.
7.13.   У свою чергу, у постанові 17.04.2024 у справі № 640/14353/19 зазначено, що позивач був самоправно позбавлений володіння правом постійного користування. Таке позбавлення відбулося внаслідок прийняття спірного наказу Мін`юсту, але на користь власника земельної ділянки - держави в особі ГУ Держгеокадастру у Київській області. Отже, на думку КГС ВС, саме держава в особі ГУ Держгеокадастру у Київській області є відповідачем у цій справі, а пред`явлений позивачем позов про визнання протиправним та скасування наказу Мін`юсту не відповідає належному (адекватному) способу захисту, оскільки належною є вимога про введення позивача у володіння речовим правом.
7.14.   Отже, на переконання колегії суддів, існують різні підходи як до визначення складу учасників, так і до визначення способів захисту в цій категорії спорів, які засновано на трактуванні одних і тих же висновків Великої Палати Верховного Суду, що свідчить про існування виключної правової проблеми.
7.15.   Колегія суддів зауважує, що в судах усіх інстанцій як господарської юрисдикції, так і в судах загальної юрисдикції постійно розглядаються спори за позовами щодо оскарження наказів Мін`юсту, якими скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (зокрема, в порядку, передбаченому статтею 37 Закону). Подібні справи неодноразово розглядав Верховний Суд, що підтверджується посиланнями на постанови, викладені в ухвалі про передання. Водночас навіть та обставина, що лише Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово розглядала такі справи, підтверджує кількісний критерій. 
7.16.   Щодо якісного критерію колегія суддів звертає увагу на те, що вирішення правової проблеми як щодо належних відповідачів за позовами про скасування наказів Мін`юсту, так і загалом ефективного та належного способу захисту прав позивачів у подібних правовідносинах сприятиме формуванню однозначної практики судів з цього питання. Наявність трьох підходів щодо розгляду такої категорії спорів може призвести до подальших розходжень у судовій практиці. Більше того, невизначеність щодо правильного обрання складу учасників процесу, а також способу захисту в подібних правовідносинах зумовлюватиме складнощі не лише для судів різних юрисдикцій, які розглядають такі справи, але і для сторін, які не можуть достеменно розуміти, як саме необхідно заявляти позовні вимоги з метою захисту свого порушеного права та/або інтересу.
7.17.   На думку колегії суддів, оскільки у цьому випадку наявні якісний та кількісний критерії визначення виключної правової проблеми і вона має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, існують обґрунтовані припущення, що аналогічні проблеми щодо тлумачення правових норм неминуче виникатимуть в майбутньому у значній кількості судових спорів.
7.18.   Ухвалою від 10.09.2024 Велика Палата Верховного Суду прийняла до розгляду цю справу з касаційною скаргою позивачів і призначила судове засідання на 20.11.2024.
7.19.   Ухвалами від 20.11.2024, від 05.02.2025, від 16.04.2025 та від 18.06.2025 Велика Палата Верховного Суду повідомила учасників справи про те, що наступні судові засідання відбудуться 05.02.2025, 16.04.2025, 18.06.2025 та 03.09.2025 відповідно.
 
8.    Встановлені судами обставини
8.1. На підставі укладених з СТОВ «Нива» договорів суборенди землі ТОВ «Агро-Лан» зареєструвало за собою в Реєстрі право суборенди земельних ділянок з кадастровими номерами, перелік яких наведено в оскарженій постанові апеляційного суду (загалом 223 ділянки).
8.2. Ухвалою Господарського суду Волинської області від 05.08.2020 у справі № 903/975/19 припинено право оренди СТОВ «Нива» та право суборенди ТОВ «Агро-Лан» земельних ділянок з кадастровими номерами за переліком, вказаним у резолютивній частині зазначеної ухвали, та зобов`язано державного реєстратора вчинити дії з реєстрації припинення прав оренди та суборенди земельних ділянок.
8.3. На підставі ухвали від 05.08.2020 у справі № 903/975/19 проведено реєстраційні дії щодо припинення права оренди СТОВ «Нива» та права суборенди ТОВ «Агро-Лан» на земельні ділянки.
8.4. Рішеннями від 30.06.2021, від 01.02.2021, від 02.07.2021, від 06.07.2021, від 07.07.2021, від 30.07.2021, які прийняті державним реєстратором Пустомитівської міської ради Львівського району Львівської області Федоричем Андрієм Миколайовичем, від 29.04.2021 та від 11.08.2021, які прийняті державним реєстратором Завадівської сільської ради Турківського району Львівської області Шкітаком Володимиром Михайловичем, від 17.03.2021, від 18.03.2021, від 21.05.2021, від 13.08.2021, від 14.08.2021, від 16.08.2021, від 02.09.2021, від 03.09.2021 та від 06.09.2021, які прийняті державним реєстратором Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області Шкітаком Володимиром Михайловичем, від 13.08.2021 та від 20.08.2020, які прийняті державним реєстратором Виконавчого комітету Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області Поломаним Володимиром Дмитровичем (номери рішень наведені в оскарженій постанові апеляційного суду), здійснено державну реєстрацію права оренди за ТОВ «Герман Агро» на вказані вище земельні ділянки на підставі договорів оренди з власниками земельних ділянок.
8.5. 14.07.2021 до Мін`юсту надійшла Скарга ТОВ «Агро-Лан» (зареєстрована за № СК-370-21), у якій воно просило скасувати прийняті державними реєстраторами рішення про державну реєстрацію права оренди земельних ділянок за ТОВ «Герман-Агро» та прав суборенди ТОВ «Еконива».
8.6. 09.09.2021 надійшли доповнення до Скарги, які були зареєстровані за № СК-1523-21 (далі - Доповнення).
8.7. Скарга обґрунтована, зокрема, тим, що 21.10.2020 Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалив постанову у справі № 903/975/19, якою скасував ухвалу Господарського суду Волинської області від 05.08.2020 та прийняв нове рішення про відмову в задоволенні клопотання ліквідатора СТОВ «Нива» Пасічника Олександра Олексійовича про припинення права оренди та суборенди земельних ділянок банкрута. Таким чином, ТОВ «Агро-Лан» вказувало, що наявність зареєстрованого іншого речового права (права оренди) земельних ділянок за ТОВ «Герман-Агро» та права суборенди за ТОВ «Еконива» перешкоджає поновленню його порушених прав на підставі судового рішення.
8.8. 14.09.2021 Колегія склала висновок, яким рекомендувала повністю задовольнити Скаргу з Доповненнями та скасувати прийняті державними реєстраторами рішення.
8.9. 15.10.2021 Мін`юст видав Наказ, яким повністю задовольнив Скаргу з Доповненнями та скасував рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію права оренди на земельні ділянки за ТОВ «Герман-Агро» та прав суборенди на земельні ділянки за ТОВ «Еконива».
8.10.   Наказами Мін`юсту № 3923/5 від 03.11.2021 та № 29/5 від 06.01.2022 внесено зміни до Наказу, а саме виправлено в пункті 2 номери рішень з «59833914» на «59833974», з «5983891» на «59838916», з «№ 590381881» на «№ 59038181», а також дату рішень № 5903592, 59037598, 59038181 з «01.02.2021» на «01.07.2021».
 
9.    Позиція Великої Палати Верховного Суду
Щодо оскарження до Мін`юсту рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав
9.1.      Відповідно до частин першої та другої статті 182 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
9.2.      Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом.
9.3.      Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Реєстру (пункт 1 частини першої статті 2 Закону; тут і далі, якщо не вказано інше, - у редакції, чинній на момент ухвалення Наказу).
9.4.      Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону).
9.5.      Разом із цим Закон, крім визнання та підтвердження державою таких прав, також спрямований на їх захист.
9.6.      Так, частиною першою статті 37 Закону передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Мін`юсту, його територіальних органів або до суду.
Згідно із частиною другою цієї ж статті Мін`юст розглядає скарги 1) на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір); 2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Мін`юсту.
9.7.      За загальним правилом, захист порушених прав особи здійснюється у судовому порядку.
9.8.      Крім судового розгляду справи, оскарження рішення, дії або бездіяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав до Мін`юсту є додатковим механізмом захисту речових прав на нерухоме майно. Таке оскарження може бути оперативним механізмом захисту державою порушених помилковими діями та рішеннями державного реєстратора прав, однак не може підміняти собою судовий розгляд. 
9.9.      Мін`юст у межах своїх повноважень здійснює контроль у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно; оцінює помилковість дій та рішень державного реєстратора, однак не досліджує помилки або протиправні дії скаржника, інші аспекти захисту прав на нерухоме майно. 
9.10.   Тобто Мін`юст оцінює законність проведеної державним реєстратором адміністративної процедури, а не вирішує по суті спір. При розгляді скарги на рішення державного реєстратора Мін`юст не вправі вирішувати спір між сторонами, зокрема робити висновки про права сторін на майно.
9.11.   Натомість вирішення спору про право (і забезпечення тим самим юридичної визначеності у правовідносинах між сторонами такого спору) належить до компетенції суду. Розглядаючи спори, пов`язані з реєстрацією речових прав на нерухоме майно, в судовому порядку, держава захищає порушене право та забезпечує правову визначеність [див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 916/4093/21 (пункти 76-82) та від 24.04.2024 у справі № 752/30324/21 (підпункти 6.18-6.21)].
Так, вирішуючи спір про визнання протиправним та скасування наказу Мін`юсту, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав, суд насамперед повинен установити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного цивільного права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов (див. пункт 7.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19). Вирішення цього питання передує з`ясуванню, чи мало місце порушення, невизнання або оспорювання такого права чи інтересу, зокрема, внаслідок стверджуваних у позові порушень, допущених під час розгляду відповідної скарги та/або ухвалення наказу.
 
Щодо складу сторін спору 
9.12.   За принципом диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у господарському чи цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача / співвідповідача до участі у справі.
9.13.   Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який той виконує під час розгляду справи, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (тобто ex officio), та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.
9.14.   Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор) та яка звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідачем - особа, яка, за твердженням позивача, повинна виконати зобов`язання (боржник). Схожі висновки Велика Палата Верховного Суду викладала у пунктах 46, 47, 76 постанови від 18.12.2024 у справі № 907/825/22.
9.15.   Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21).
9.16.   Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Схожі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 27) та від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17 (підпункт 33.2).
9.17.   Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 39 постанови від 26.02.2020 у справі № 304/284/18 та пункті 8.10 постанови від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20).
9.18.   Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Схожий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у пункті 80 постанови від 18.12.2024 у справі № 907/825/22.
9.19.   Виникнення спірних правовідносин у цій справі зумовлено незгодою ТОВ «Герман-Агро» та ТОВ «Еконива» з Наказом Мін`юсту, яким, на їх переконання, безпідставно скасовано рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію за позивачами прав оренди та суборенди земельних ділянок. Тобто позовні вимоги у справі заявлено для захисту речових прав позивачів на землю, які, за їх твердженнями, порушені спірним Наказом (див. mutatis mutandis пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 910/7781/19).
9.20.   Суди попередніх інстанцій встановили, що Мін`юст ухвалив Наказ за результатами розгляду Скарги ТОВ «Агро-Лан», яке обґрунтувало її тим, що наявність зареєстрованого права оренди земельних ділянок за ТОВ «Герман-Агро» та права суборенди за ТОВ «Еконива» перешкоджає поновленню його права суборенди відповідних земельних ділянок, що було зареєстровано раніше.
9.21.   Велика Палата Верховного Суду неодноразово (постанови від 19.06.2019 у справі № 802/385/18-а, від 12.02.2020 у справі № 1840/3241/18 та від 17.02.2021 у справі № 821/669/17) доходила висновку про те, що спір про скасування наказу Мін`юсту, яким скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельних ділянок, має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою було зареєстровано аналогічне право щодо тих же земельних ділянок. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої було здійснено аналогічний запис у Реєстрі. Участь Мін`юсту та державного реєстратора як співвідповідачів (якщо позивач чи третя особа вважають їх винними у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру. Схожі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала і в постанові від 27.11.2019 у справі № 815/1915/18.
9.22.   Також у пунктах 36, 37 постанови від 04.02.2020 у справі № 910/7781/19 за позовом ТОВ «Колорит АГРОС» до Мін`юсту про визнання незаконним та скасування наказу і зобов`язання вчинити певні дії Велика Палата Верховного Суду виснувала, зокрема, що позовні вимоги в зазначеній справі спрямовані на захист порушеного, на думку позивача, права оренди земельної ділянки, яке підлягає державній реєстрації, тобто цей спір є спором про право цивільне та має приватноправовий характер. Оскарження рішень про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки безпосередньо пов`язане із захистом позивачем цивільного права у спорі щодо земельної ділянки з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею (цією особою) права на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Реєстрі. Участь Мін`юсту як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його приватноправового характеру.
9.23.   Окрім цього, у постанові від 29.05.2019 у справі № 826/9341/17 за позовом фізичної особи до Мін`юсту про визнання протиправним та скасування наказу Велика Палата Верховного Суду вказала, зокрема, що виникнення спірних правовідносин зумовлено незгодою позивача з наказом відповідача. Тобто позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного цивільного (майнового) права позивача. Позовні вимоги в цій справі є похідними при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття фізичними особами права власності на спірне майно і можуть впливати на майнові права та інтереси цих осіб. Предметом спору в цій справі є визнання права власності на нерухоме майно, оскільки зазначені позовні вимоги приводять до вирішення питання про право власності на це нерухоме майно. Отже, спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного. 
9.24.   18.09.2019 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 810/3711/18 за позовом фізичної особи до Мін`юсту про визнання протиправним і скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії, в якій, посилаючись на свої висновки у справі № 826/9341/17, вказала, зокрема, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з незгодою позивачки з наказом Мін`юсту. Це рішення і дії відповідача зачіпають права позивачки як власника земельної ділянки. Воно основувалося на вимогах ПП «Макарів-Агробуд» про право користування земельною ділянкою позивачки, який через претензію на користування нею, одним із проявів якої є вимоги про скасування реєстраційних дій щодо цієї земельної ділянки, втручається в права власника цієї землі. Мотивами і підґрунтям захисту свого права власності від описаного зазіхання слугують бажання і підстави позивачки поновити порушене насамперед її цивільне (майнове) право на земельну ділянку. 
9.25.   Велика Палата Верховного Суду враховує mutatis mutandis наведені висновки та вважає, що спір у цій справі виник щодо речових прав на земельні ділянки, а сторонами цього спору є, з одного боку, ТОВ «Герман-Агро» і ТОВ «Еконива», які посилаються на безпідставне скасування Наказом належних їм прав оренди та суборенди земельних ділянок, а з іншого - ТОВ «Агро-Лан», яке ініціювало вказане скасування, оскільки вважає, що право суборенди спірної землі належить йому.
9.26.   Беручи до уваги, що у вказаному вище спорі вирішуватиметься юридична доля майнових прав та інтересів ТОВ «Агро-Лан», а також виходячи з правової природи спірних відносин, саме до цієї особи мають бути звернуті матеріально-правові вимоги позивачів, які здатні ефективно захистити порушені, на їх думку, права оренди та суборенди земельних ділянок, про що йтиметься в наступному розділі цієї постанови.
9.27.   Натомість Мін`юст не може бути єдиним відповідачем у цьому випадку незалежно від доводів та підстав позову, оскільки з ним у позивачів відсутній спір про речові права на земельні ділянки.
9.28.   Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на свої висновки, викладені у пункті 8.24 постанови 05.11.2023 у справі № 910/15792/20, про те, що у випадку звернення особи з позовом до державного реєстратора про притягнення до відповідальності чи відшкодування шкоди, заподіяної ним внаслідок неналежного виконання покладених на нього обов`язків, що не пов`язана з діями інших суб`єктів цивільних правовідносин, така особа може бути відповідачем у суді. 
9.29.   Наведений висновок є застосовним, зокрема і до правовідносин, у яких позивач звертається до Мін`юсту з позовом про відшкодування збитків, заподіяних ним через неналежне виконання обов`язків під час розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав. Саме така участь Мін`юсту як відповідача за вимогами про відшкодування збитків можлива в контексті висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 802/385/18-а, від 27.11.2019 у справі № 815/1915/18, від 12.02.2020 у справі № 1840/3241/18, від 17.02.2021 у справі № 821/669/17 та від 04.02.2020 у справі № 910/7781/19. 
9.30.   Однак таких вимог у цій справі не заявлено та не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав позивачів діями лише Мін`юсту, за відсутності спору про речове право з іншою особою.
 
Щодо предмета позову і способу захисту 
9.31.   За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
9.32.   У підпунктах 11.83-11.85 постанови від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 та підпунктах 8.44-8.46 постанови від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
9.33.   Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
9.34.   За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23) та від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 (підпункт 8.47).
9.35.   Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, пункті 23 постанови від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 та підпункті 8.49 постанови від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.
9.36.   Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, як правило, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку [див., зокрема, постанови від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19 та від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (підпункт 9.9)].
9.37.   Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна чи ні. Тому власник не втрачає права володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67); від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 92), від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19].
9.38.   У підпунктах 4.23-4.32 постанови від 09.08.2023 у справі № 910/18929/21за позовом АТ «Сенс Банк» до Мін`юсту про визнання незаконним та скасування наказу КГС ВС врахував наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду і виснував, що в результаті державної реєстрації права власності за особою така особа стає володільцем нерухомого майна, а особа, за якою право власності було зареєстроване раніше, втрачає володіння нерухомим майном.
Разом з цим КГС ВС здійснив аналіз положень частини третьої статті 26 та частини сьомої статті 37 Закону у відповідних редакціях та дійшов висновку про те, що в разі скасування (анулювання) Мін`юстом рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за певною особою до Реєстру вноситься новий запис про реєстрацію права власності за тією особою, за якою воно було зареєстроване раніше (до державної реєстрації на підставі анульованого рішення державного реєстратора). Внаслідок цього особа, яка стала володільцем нерухомого майна в результаті державної реєстрації за нею права власності на підставі анульованого рішення державного реєстратора, втрачає володіння, і воно повертається особі, за якою право власності було зареєстроване раніше.
КГС ВС зазначив, що відповідно до частини першої статті 6, частини першої статті 124 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України вирішення юридичних спорів належить виключно до компетенції судової гілки влади. 
Відтак при розгляді скарги на рішення державного реєстратора Мін`юст не вправі вирішувати спір між сторонами, зокрема робити висновки про права сторін на майно. Натомість до повноважень Мін`юсту належить повернення майна у володіння скаржника (особи, за якою було зареєстроване право власності до оскаржуваної реєстрації), якщо майно вибуло з володіння скаржника за відсутності його волевиявлення, а державна реєстрація вчинена з порушенням закону, внаслідок чого інша особа за посередництва державного реєстратора самоправно заволоділа майном скаржника (тобто Мін`юст здійснює посесорний захист володіння скаржника). Повернення майна у володіння скаржника на підставі наказу Мін`юсту можливе лише в тому випадку, якщо право власності на майно досі зареєстроване за тією особою, за якою воно було зареєстроване на підставі оскаржуваного рішення державного реєстратора. При цьому розгляд скарги має відбуватися відповідно до закону та з додержанням прав заінтересованих осіб.
Якщо ж позивач (особа, яку було позбавлено володіння майном на користь попереднього володільця на підставі наказу Мін`юсту) вважає такий наказ незаконним, то інтерес позивача полягає у поверненні володіння майном шляхом державної реєстрації за собою права власності на це майно. Судове рішення про визнання наказу Мін`юсту незаконним чи про скасування наказу само собою не може бути підставою для такої реєстрації, оскільки вона (реєстрація) має наслідком не тільки введення позивача у володіння майном, а й одночасно позбавлення володіння актуального володільця.
Отже, для ухвалення судового рішення, яке є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем, необхідно принаймні встановити, що право власності і досі зареєстроване за скаржником, чия скарга була задоволена наказом Мін`юсту. Цю обставину суд установлює під час розгляду справи за позовною вимогою до такого скаржника про витребування майна з його володіння.
За висновками КГС ВС, саме така вимога відповідає належному способу захисту прав позивача, водночас відповідачем за цією вимогою є не Мін`юст, а скаржник. Також КГС ВС зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що саме рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем [постанови від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)], незалежно від того, чи таке витребування відбувається в порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи в порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи в порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) [постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 38)].
Підсумовуючи наведене, КГС ВС виснував, що позовна вимога про оскарження наказу Мін`юсту в разі її задоволення не призводить до повного захисту прав позивача, а зумовлює необхідність звернення до суду з новим позовом.
9.39.   У підпунктах 6.9-6.12 постанови від 17.04.2024 у справі № 640/14353/19 за позовом ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» до Мін`юсту про визнання наказу протиправним та його скасування КГС ВС навів вказані вище висновки, однак зауважив, що вони сформульовані для випадку, коли наказом Мін`юсту скасована державна реєстрація права власності позивача, причому до такої реєстрації право власності було зареєстроване за особою, яка звернулась до Мін`юсту зі скаргою; внаслідок виконання наказу Мін`юсту за цією особою знову було зареєстроване право власності, у зв`язку із чим така особа є відповідачем за позовом про витребування нерухомого майна. Натомість справа № 640/14353/19 відрізнялась тим, що внаслідок виконання наказу Мін`юсту мала бути скасована реєстрація права постійного землекористування за позивачем, внаслідок чого право власності держави не буде обтяжене зареєстрованим правом позивача, тобто він не володітиме правом постійного землекористування.
У зв`язку із цим КГС ВС у підпунктах 6.13, 6.14, 6.25, 6.38 та 6.39 згаданої вище постанови з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19 (щодо особливостей володіння орендарем нерухомим майном), та висновки КГС ВС, зроблені у постановах від 02.08.2023 у справі № 911/665/22 і від 20.09.2023 у справі № 910/3453/22 (щодо специфіки книжкового володіння, яка полягає, зокрема, в тому, що нерухомістю можуть володіти одночасно кілька осіб, але щодо різних речових прав), виснував, що якщо наказом Мін`юсту скасоване рішення про державну реєстрацію речового права (відмінного від права власності) за особою, а внаслідок виконання такого наказу зазначене право на нерухомість більше за позивачем не зареєстроване, то це має наслідком позбавлення позивача книжкового володіння таким правом. Тому належному способу захисту прав та інтересів такої особи відповідає позовна вимога про введення позивача у володіння нерухомістю щодо відповідного речового права, а не вимога про визнання протиправним та скасування наказу Мін`юсту. Водночас судове рішення про задоволення позовної вимоги про введення позивача у володіння речовим правом само собою є підставою для державної реєстрації такого права позивача на нерухоме майно, але за умови, що на час такої державної реєстрації відсутні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.
Відтак у пункті 6.41 постанови від 17.04.2024 у справі № 640/14353/19 КГС ВС виснував, що позивач не заявляв вимог про введення позивача у володіння речовим правом, що свідчить про неналежність, зокрема неефективність обраного ним способу захисту (вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Мін`юсту).
9.40.   Велика Палата Верховного Суду не може в повній мірі погодитися з висновками, які КГС ВС зробив у постановах від 09.08.2023 у справі № 910/18929/21 та від 17.04.2024 у справі № 640/14353/19, виходячи з такого.
9.41.   Відповідно до принципу диспозитивності господарського судочинства, закріпленого у статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
9.42.   Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. 
9.43.   Разом із цим надміру формалізований підхід до заявлених позовних вимог суперечить завданню господарського судочинства, яким відповідно до частини першої статті 2 ГПК України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
9.44.   Якщо позивач заявляє вимогу, яка за належної інтерпретації може ефективно захистити його порушене право, суди не повинні відмовляти в її задоволенні виключно з формальних міркувань, оскільки це призведе до необхідності повторного звернення позивача до суду за захистом його прав (які за наведених умов могли бути ефективно захищені), що не відповідатиме принципам верховенства права та процесуальної економії (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 117, 118 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20), у підпунктах 8.42-8.45 постанови від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18).
9.45.   У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 14 ГПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 13 ГПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (підпункт 11.12) та від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 31)]. 
9.46.   За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язальними відносинами [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18 (пункт 8.20) та від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18(914/608/20) (пункт 109)].
9.47.   Беручи до уваги, що сторони цього спору (позивачі та ТОВ «Агро-Лан») не пов`язані зобов`язальними відносинами, та виходячи з мети позову про скасування Наказу з подальшими змінами як такого, що мав наслідком скасування реєстрації за ТОВ «Герман-Агро» і ТОВ «Еконива» речових прав, а також наведених у позові обґрунтувань, заявленупозивачами вимогу слід інтерпретувати як спрямовану на введення їх у володіння шляхом державної реєстрації відповідного речового права. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду звертається mutatis mutandis до власних висновків, викладених у підпункті 8.47 постанови від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18,підпункті 11.13 постанови від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 та пункті 36 постанови від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18).
9.48.   Водночас Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за змістом абзацу другого частини третьої статті 26 Закону у чинній редакції в разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, відповідні права припиняються. У разі якщо в Реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав.
Крім того, чинний абзац третій частини третьої статті 26 Закону містить вказівку на те, що в разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, відповідні права повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Мін`юсту, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Мін`юсту. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Отже, якщо суд дійшов висновку, що речове право позивача було порушене та підлягає поновленню зі скасуванням рішення Мін`юсту, прийнятого згідно з пунктом 1 частини сьомої статті 37 Закону, посадова особа Мін`юсту на підставі судового рішення повинна повернути таке право позивача у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації на користь позивача змін чи набуття зазначеного речового права.
Разом з цим Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судове рішення про задоволення вказаних вище позовних вимог є підставою для державної реєстрації відповідного речового права за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою. У подібних спорах вжиття заходів забезпечення позову (глава 10 розділу І ГПК України) може не допустити подальший перехід речових прав, тим самим забезпечивши позивачу ефективну можливість захистити свої права без необхідності повторного звернення до суду [див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 116, 120, 127-132 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].
 
Щодо відступу від висновків Верховного Суду
9.49.   В ухвалі про передання цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія КГС ВС вказувала на необхідність відступити від висновків КЦС ВС, викладених у постановах від 09.02.2022 у справі № 757/34482/19-ц, від 03.03.2021 у справі № 707/477/20, від 31.08.2022 у справі № 592/4422/20, від 31.05.2022 у справі № 727/842/20, від 19.10.2022 у справі № 369/757/20, від 07.12.2022 у справі № 607/10025/20, від 10.05.2023 у справі № 640/9468/20, від 14.06.2023 у справі № 815/1446/18 та від 05.07.2023 у справі № 757/53069/21-ц, у яких ідеться про необхідність відмовляти в задоволенні позову про скасування наказу Мін`юсту, яким скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, у випадку визначення відповідачем лише Мін`юсту, та від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.06.2019 у справі № 802/385/18-а, про те, що належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої було здійснено аналогічний запис у Реєстрі, а також для вирішення виключної правової проблеми, яка полягає в існуванні різних підходів до визначення як складу учасників, так і способів захисту у цій категорії спорів.
9.50.   За загальним підходом, який Велика Палата Верховного Суду послідовно застосовує, вона може відступати від попередніх висновків задля гарантування юридичної визначеності. Вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути: вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, від 05.12.2018 у справі № 757/1660/17-ц, від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18, від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц, від 21.08.2019 у справі № 2-836/11, від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц, від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц, від 30.06.2020 у справі № 264/5957/17, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17, від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18, від 09.11.2021 у справі № 214/5505/16, від 14.12.2021 у справі № 147/66/17, від 08.06.2022 у справі № 362/643/21, від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц, від 26.10.2022 у справі № 210/2257/19). 
9.51.   Однак Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав відступати від вказаних вище висновків КЦС ВС та власних висновків, викладених у постанові від 19.06.2019 у справі № 802/385/18-а, оскільки вважає їх правильними з мотивів, викладених у попередніх розділах цієї постанови.
9.52.   Натомість для забезпечення ефективного функціонування відносин у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також єдності та передбачуваності судової практики Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах КГС ВС від 18.06.2024 у справі № 910/6143/23, від 25.06.2024 у справі № 910/3017/23, від 04.06.2024 у справі № 910/12439/22, від 16.04.2024 у справі № 910/20417/21, від 10.04.2024 у справі № 910/8568/23, від 17.04.2024 у справі № 910/2438/23, від 31.10.2023 у справі № 910/3134/22, від 17.05.2023 у справі № 910/12859/20, оскільки сформульований у них підхід, за якого в подібних спорах єдиним відповідачем може бути Мін`юст, суперечить викладеним у цій постанові висновкам з посиланням на інші висновки Великої Палати Верховного Суду, від яких вона не відступала, зокрема про склад сторін такого спору.
9.53.   Також Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків КГС ВС, викладених у постановах від 09.08.2023 у справі № 910/18929/21 та від 17.04.2024 у справі № 640/14353/19, про те, що позовна вимога про оскарження наказу Мін`юсту в разі її задоволення не приводить до повного захисту прав позивача, а судове рішення про визнання незаконним чи про скасування такого наказу само собою не може бути підставою для державної реєстрації речових прав, оскільки з урахуванням конкретних обставин справи таку вимогу можна інтерпретувати як спрямовану на введення позивача у володіння шляхом державної реєстрації відповідного речового права на підставі судового рішення згідно з положеннями частини третьої статті 26 Закону. Відтак зазначена вимога не має щоразу розцінюватись судами як неналежний спосіб захисту з відмовою в її задоволенні виключно з формальних міркувань.
9.54.   Велика Палата Верховного Суду вчергове звертає увагу на те, що вона відступає не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункт 42), від 26.10.2022 у справі № 201/13239/15-ц (пункт 43) та від 14.06.2023 у справі № 448/362/22 (пункт 66)].
9.55.   У разі коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, згідно із частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 214/5505/16 (пункт 36), від 08.06.2022 у справі № 362/643/21 (пункт 67), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункт 43) та від 14.06.2023 у справі № 448/362/22 (пункт 67)].
 
Щодо суті касаційних скарг 
9.56.   У попередніх розділах цієї постанови Велика Палата Верховного Суду виснувала, що спір у цій справі виник щодо речових прав на земельні ділянки, а сторонами цього спору є позивачі, які посилаються на безпідставне скасування Наказом належних їм прав оренди та суборенди земельних ділянок, і ТОВ «Агро-Лан», яке ініціювало вказане скасування, оскільки вважає, що право суборенди спірної землі належить йому.
9.57.   Відтак відповідачем у цій справі за вимогами ТОВ «Герман-Агро» і ТОВ «Еконива», спрямованими на введення їх у володіння речовими правами оренди та суборенди, є ТОВ «Агро-Лан», право суборенди якого оспорюється, а не сам лише Мін`юст, з яким у позивачів немає спору про речові права.
9.58.   Наведеного суди попередніх інстанцій помилково не врахували і зосередились у своїх рішення на оцінці аргументів позивачів щодо стверджуваних порушень, які допустив Мін`юст під час розгляду Скарги та ухвалення Наказу. 
9.59.   Дійсно, визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи [див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41) та від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20 (підпункт 8.9)].
9.60.   Позивачі правом залучити ТОВ «Агро-Лан» співвідповідачем відповідно до статті 48 ГПК України не скористались та послідовно наполягали на необхідності задоволення їх вимог самим лише Мін`юстом, з яким у них немає спору про речові права на земельні ділянки.
9.61.   За усталеними висновками Верховного Суду, звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові [див. постанови від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20 (підпункт 8.18) та від 18.12.2024 у справі № 907/825/22 (пункт 103)]. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача [постанови від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21 (пункт 189), від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (пункт 148) та від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (пункт 153)].
9.62.   Оскільки Мін`юст не може бути єдиним відповідачем у цьому випадку незалежно від доводів та підстав позову, а також немає визначених процесуальним законом підстав для залучення ТОВ «Агро-Лан» співвідповідачем, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у позові слід відмовити з цих підстав.
9.63.   З урахуванням наведених вище мотивів відмови в задоволенні позову Велика Палата Верховного Суду не надає оцінки іншим доводам касаційних скарг позивачів (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 105 постанови від 18.12.2024 у справі № 907/825/22).
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
9.64.   Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
9.65.   Згідно зі статтею 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
9.66.   З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що постанова суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову є правильною по суті і підлягає залишенню без змін з мотивів, викладених у постанові суду касаційної інстанції, а подані касаційні скарги слід залишити без задоволення.
 
10. Судові витрати
10.1.   Оскільки Велика Палата Верховного Суду залишає касаційні скарги без задоволення, судовий збір, сплачений за їх подання, покладається на скаржників.
 
Керуючись статтями 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

 
П О С Т А Н О В И Л А:
Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Герман-Агро» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Еконива» залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2024 у справі № 910/2546/22 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя	 	В. Ю. Уркевич	
Суддя-доповідач 	 	К. М. Пільков	
Судді:	О. О. Банасько	М. В. Мазур	
 	О. Л. Булейко 	С. О. Погрібний	
 	І. А. Воробйова	Н. С. Стефанів	
 	О. А. Губська	Т. Г. Стрелець	
 	А. А. Ємець 	О. В. Ступак	
 	Л. Ю. Кишакевич	І. В. Ткач	
 	В. В. Король	О. С. Ткачук	
 	С. І. Кравченко	Є. А. Усенко	
 	О. В. Кривенда	Н. В. Шевцова