УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 946/8182/24
провадження № 51-3499 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 березня 2025 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 липня 2025 року в кримінальному провадженнівнесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024162150001092 по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Калинівка Жовтневого району Миколаївської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК України), 
встановив:  
За вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 березня 2025 року ОСОБА_5  визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього належного йому майна. Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів.
За обставин, детально наведених у вироку суду, ОСОБА_5 , з метою покращення свого матеріального становища, реалізуючи корисливий умисел, у невстановленому місці та у невстановлені дату та час, незаконно придбав, шляхом знахідки психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, яку зберігав при собі з метою подальшого збуту.
Надалі, у невстановлені час та місці, ОСОБА_5 шляхом фасування виготовив шістнадцять полімерних пакетів з психотропною речовиною обіг якої обмежено - амфетамін, загальною вагою - 4,76 г, які почав незаконно зберігати з метою подальшого збуту через схованки («закладки») на території м. Ізмаїл Одеської області.
10 серпня 2024 року о 18:49 год у м. Ізмаїл Одеської обл. біля залізничних колій, які розташовані за географічними координатами НОМЕР_1, ОСОБА_5 затримано працівниками поліції. Під час особистого обшуку в останнього вилучено 8 полімерних пакетів з речовиною, обіг якої обмежено - амфетамін, загальною масою 2,403 г, які ОСОБА_5 придбав та зберігав при собі з метою збуту.
Крім того, 10 серпня 2024 року о 14:45, 16:07, 16:25, 16:45, 17:10, 17:40, 18:00, 18:45 год ОСОБА_5 в ході проведення огляду місця події, вказав на низку ділянок у м. Ізмаїл, при огляді яких виявлено та вилучено по 1 zip-пакету з психотропною речовиною, обіг якої обмежено - амфетамін, загальною вагою - 0,363г, 0,330 г., 0,295 г., 0,299 г., 0,323 г., 0,219 г., 0,265 г., 0,263 г. відповідно.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 14 липня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задовольнив. Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 березня 2025 року змінив у частині зарахування строку попереднього ув`язнення в строк відбування покарання. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахував обвинуваченому ОСОБА_5 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 10 серпня 2024 року по 12 серпня 2024 року та з 01 жовтня 2024 року по 09 жовтня 2024 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишив без змін. 
Касаційна скарга захисника мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущено невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, оскільки суди не врахували тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, має на утриманні малолітню дитину. Крім того, вказує, що ОСОБА_5 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення. Посилається на те, що суди безпідставно не застосували до ОСОБА_5 приписи статей 69 та 75 КК України.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, які є аналогічними доводам її апеляційної скарги, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне. 
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК України.
Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині КК України.
Тобто застосування ст. 69 КК України передбачає наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.  
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер і міру громадської небезпеки вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, висновок органу пробації.
Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, у виді визнання обвинуваченим своєї провини, щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність попередніх судимостей, наявність на утриманні неповнолітньої дитини. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, суд не встановив.
Водночас суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що визнання вини та щире каяття за своєю суттю та соціальною вагомістю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. 
Отже, апеляційний суд дійшов слушного висновку, що місцевий суд призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, встановлених санкцією статті, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Також, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, на підставі ст. 69 КК України можливе за наявності визначених у вказаній нормі кримінального закону умов, а саме кількох обставин, що пом`якшують покарання, та у разі, якщо вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги захисника апеляційним судом враховано і те, що явищам наркоманії та незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів притаманний надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений тяжкими наслідками не лише для здоров`я конкретної людини, а й для здоров`я населення, економіки та суспільства в цілому.
У той же час, оцінивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_5 більш м`якого покарання із застосуванням ст. 69 КК України.
Щодо посилання у касаційній скарзі захисника на те, що суди безпідставно не звільнили ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, варто зауважити таке.
Відповідно до вимог ст. 75 КК України якщо суд,…., при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Водночас санкцією ч. 2 ст. 307 КК України встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна.
Тож, суди попередніх інстанцій, не встановивши підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, на підставі ст. 69 КК України, були позбавленні можливості для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й інші доводи, викладені захисником в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для зміни призначеного покарання, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування статей 69 та 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. 
У той же час касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтуванняневідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статті 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Отже, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 березня 2025 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 липня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                     ОСОБА_3