ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 363/4146/20
провадження № 61-10817св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Пірнівська сільська рада,
треті особи: Кабінет Міністрів України, ОСОБА_7 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Музичко С. Г., Болотова Є. В.,
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2020 року Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство» (далі - ДП «Вищедубечанський лісгосп»), правонаступником якої є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі - ДП «Ліси України»), звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Новосілківської сільської ради (далі - Новосілківської сільради), правонаступником якої є Пірнівська сільська рада (далі - Пірнівська сільрада), треті особи: Кабінет Міністрів України, ОСОБА_7 , про визнання недійсним рішення сільської ради та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.
У березні 2021 року ДП «Вищедубечанський лісгосп» подав заяву про зміну предмета позову.
Позов мотивований тим, що Новосілківська сільська рада незаконно розпорядилась спірними земельними ділянками та фактично змінила цільове призначення земель лісогосподарського призначення з перевищенням передбачених законом повноважень, оскільки будь-які рішення щодо вилучення та/або погодження зміни цільового призначення відведених у приватну власність спірних лісових ділянок не приймалися. ДП «Вищедубечанський лісгосп» згоди на вилучення зазначених земельних ділянок не надавало.
Відведення у приватну власність земельної ділянки для цілей, не пов`язаних з веденням лісового господарства, за рахунок земель лісогосподарського призначення суперечить вимогам статей 46, 84 ЗК, статей 7, 8 ЛК та не відноситься до компетенції Новосілківської сільради.
Також зазначила, що вилучення земельних лісових ділянок, а також зміна їх цільового призначення, відноситься до виключної компетенції Кабінету Міністрів України, з обов`язковим погодженням органу з питань лісового господарства.
Однак, Кабінет Міністрів України рішення щодо вилучення та/або погодження зміни цільового призначення відведених у приватну власність спірних лісових ділянок за рахунок земель ДП «Вищедубечанський лісгосп» не приймав.
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року № 610-р «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.
Отже, спірні земельні ділянки набуті у приватну власність всупереч розпорядженню Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року № 610-р.
Позивач, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив:
визнати недійсним рішення Новосілківської сільради № 261-24-VІ від 10 липня 2013 року в частині надання у приватну власність:
ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0216;
ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0217;
ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0218;
ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0219;
ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0220;
визнати недійсним рішення Новосілківської сільради № 357-32-VІ від 04 липня 2014 року в частині надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0746 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0150;
повернути у постійне користування ДП «Вищедубечанський лісгосп» земельні ділянки з кадастровими номерами: 3221886400:36:118:0216 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0217 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0217 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0218 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0219 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0220 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0150 площею 0,12 га.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2021 року, яка постановлена протокольно, залучено до участі у справі як правонаступника Новосілківської сільради - Пірнівську сільраду.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 06 вересня 2023 року, яка постановлена протокольно, замінено позивача ДП «Вищедубечанський лісгосп»  на правонаступника ДП «Ліси України».
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09 жовтня 2023 року у складі судді Чіркова Г. Є. в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що:
спірні земельні ділянки, які належать ОСОБА_1 , не знаходяться в юридичних межах ДП «Ліси України», оскільки таксація лісу в 2014 році проводилася по застарілим межам, коли річка Десна змінила русло, вимила берег, а земельні ділянки лісового господарства у відповідних юридично визначених межах сформовані в 1998 році, на даний час перейшли в її акваторію. Вказане підтверджують відомості зведеного кадастрового плану на топографічній основі ФОП ОСОБА_8 , роздруківки з публічної кадастрової карти України та пояснення спеціаліста інженера-землевпорядника ОСОБА_8 , які повністю спростовують надані представником позивача докази, зокрема лист ВО «Укрдержліспроект» від 16 квітня 2021 року № 167 щодо розміщення земельних ділянок. Матеріали лісовпорядкування за 2014 рік в матеріалах справи відсутні та суду не надані. Отже обставини позову в суді позивачем не доведено.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року апеляційну скаргу представника ДП «Ліси України» Зубчук О. Р. задоволено.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 жовтня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Позов ДП «Ліси України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Пірнівської сільради, треті особи: Кабінет Міністрів України, ОСОБА_7 , про визнання недійсними рішень органу виконавчої влади та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння задоволено.
Визнано недійсним рішення Новосілківської сільради № 261-24-VІ від 10 липня 2013 року в частині надання у приватну власність: ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0216; ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0217; ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0218; ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0219; ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0220.
Визнано недійсним рішення Новосілківської сільради № 357-32-VІ від 04 липня 2014 року в частині надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0746 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0150.
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути у постійне користування ДП «Ліси України» земельні ділянки з кадастровими номерами: 3221886400:36:118:0216 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0217 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0218 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0219 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0220 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0150 площею 0,12 га.
Стягнено з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Пірнівської сільради на користь ДП «Ліси України» витрати по сплаті судового збору в розмірі по 4 154,93 грн з кожного.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
спірні земельні ділянки належать до категорії земель лісогосподарського призначення та перебувають у постійному користуванні ДП «Вищедубечанський лісгосп», погодження щодо можливості вилучення з постійного користування яких не надавалось. Вказані обставини підтверджуються листами ВО «Укрдержліспроект» № 06/48/149 від 2021 року та № 529 від 12 серпня 2019 року;
наданий зведений кадастровий план спростовується доказами наданими стороною позивача, оскільки на ньому земельна ділянка, що перебуває на праві постійного користування у ДП «Вищедубечанський лісгосп» позначена з кадастровим номером 32218886400:36:069:9001, площею 128 га, проте за даними публічної кадастрової карти, така земельна ділянка не значиться. На зведеному кадастровому плані земельна ділянка, що перебуває на праві постійного користування у ДП «Вищедубечанський лісгосп» візуально позначена, що лежить на річці Десна, в той час як за державним актом (ділянка № 70 та за даними Технічної документації позначені межі від А до Б є землями запасу (р. Десна), а від Є до Ж землі радгоспу «Деснянський» (по суходолу), що не відповідає наведеним межам в зведеному кадастровому плані;
апеляційний суд вказав, що відведення у приватну власність земельних ділянок для цілей, не пов`язаних з веденням лісового господарства, за рахунок земель лісогосподарського призначення суперечить вимогам статей 46, 84 З України та статей 7, 8 ЛК України та не відноситься до компетенції Новосілківської сільради. Вилучення земельних ділянок, а також зміна їх цільового призначення, відноситься до виключної компетенції Кабінету Міністрів України з обов`язковим погодженням органу з питань лісового господарства. Однак, Кабінет Міністрів України рішення щодо вилучення та/або погодження зміни цільового призначення відведених у приватну власність спірних лісових ділянок за рахунок земель ДП «Вищедубечанський лісгосп» не приймав. Державним агентством лісових ресурсів України рішення щодо погодження проекту землеустрою, зміни цільового призначення, переданих у приватну власність, спірних лісових ділянок не приймалося. Відтак, Новосілківська сільрада незаконно розпорядилася спірними земельними ділянками та фактично змінила цільове призначення земель лісогосподарського призначення з перевищенням передбачених законом повноважень, тому колегія суддів зробила висновок про задоволення позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2024 року  ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року скасувати, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 жовтня 2023 року в певній частині залишити в силі.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що:
            судом апеляційної інстанції задоволені позовні вимоги позивача про визнання недійсним рішення та зобов`язання повернути земельні ділянки. Проте обраний позивачем спосіб захисту, з урахуванням усталеної практики Верховного Суду, не є ефективним. Задоволення цих вимог потребуватимуть повторного звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, які позивач не заявляв. Зауважує, що спочатку при поданні позовної заяви позивач заявляв вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), але після одержання відзиву на позов, в якому було зазначено про пропуск позивачем позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, позивач змінив предмет позову з віндикаційного на негаторний;
            апеляційний суд не врахував, що позивачем не надана будь-яка технічна документація, що підтверджувала б належність земельних ділянок з кадастровими номерами 3221886400:36:118:0216, 3221886400:36:118:0217, 3221886400:36:118:0217, 3221886400:36:118:0218, 3221886400:36:118:0219, 3221886400:36:118:0220, 3221886400:36:118:0150 до земель, що перебувають у постійному користуванні позивача, а державний акт, виданий ДП «Вищедубечанський лісгосп», не містить відомостей про правовий статус спірних земельних ділянок, як земель лісового призначення, як і не містить взагалі конкретного та чітко визначеного переліку земельних ділянок та їх кадастрових номерів, що передані позивачу у користування. З огляду на викладене, помилковим є посилання апеляційного суду на листи ВО «Укрдержліспроект» від 16 квітня 2021 року № 167, від 12 серпня 2021 року № 529, оскільки вони не мають доказового значення через те, що надані картографічні матеріали з начебто нанесеними межами та накладенням земельних ділянок, не містять масштабу, будь-яких розмірів та одиниць вимірювання, кадастрового номеру ділянки лісогосподарського призначення, координат поворотних точок земельних ділянок, дати складання, підпису та печатки сертифікованого інженера-геодезиста, землевпорядника або іншої особи, яка має право складати та посвідчувати достовірність таких документів;
судом апеляційної інстанції порушено норми частини другої статті 77, частини другої статті 95 ЦПК України, а саме необгрунтовано відхилено докази, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, щодо розташування спірних земельних ділянок поза межами земель лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Вищедубечанський лісгосп», що підтверджують зведений кадастровий план, роздруківка з публічної кадастрової карти згідно заявки № ЗВ-З114444512018 від 05 вересня 2018 року та технічна документація на виготовлення державного акта на право постійного користування землею;
також, апеляційний суд зазначив, що позивач в апеляційній скарзі, як на підставу належності спірних ділянок до земель лісового фонду посилався на технічну документацію. Але це не відповідає дійсності, так як позивач як в позовній заяві так і в апеляційний скарзі посилався лише на акт про право постійного користування та на матеріали лісовпорядкування.
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 , тому в іншій частині не оскаржується та в касаційному порядку не переглядається.
Позиція інших учасників справи
У серпні 2024 року ДП «Ліси України» через представника Зубчук О. Р. подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, постанову апеляційного суду залишити без змін.
Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що передані земельні ділянки є землями лісового фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК та ЛК. Власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Вказана позиція, на думку позивача, відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 15 листопада 2023 року у справі № 911/351/22, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц. Інформація, надана ВО «Укрдержліспроект», є належним доказом у справі, що підтверджує накладання спірних земельних ділянок із землями лісгоспу. Відповідно, надання доказів про проведення затвердження матеріалів лісовпорядкування не є обов`язковим для доведення факту права постійного лісокористування. Зведений кадастровий план спростовується доказами, наданими стороною позивача. ОСОБА_1 не зазначила, які саме норми матеріального та процесуального права порушені судом апеляційної інстанції. Обґрунтування касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі.
Рух справи 
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження та витребувано з суду першої інстанції справу. У задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року відмовлено.
У вересні 2024 року справа № 363/4146/20 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 05 серпня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16, від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17, від 02 лютого 2021 року у справі 925/642/19, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 03 червня 2020 року у справі № 635/2761/15-ц, від 03 квітня 2024 року у справі № 363/3808/22 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини
Суди встановили, що рішенням Новосілківької сільради № 261-24-VI від 10 липня 2013 року безоплатно передано у власність громадянам земельні ділянки загальною площею 2,5200 га для ведення індивідуального садівництва на території Новосілківської сільради 
В подальшому, на підставі зазначеного рішення земельні ділянки отримали наступні громадяни:
ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0216, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва та знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Новосілки;
ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0217, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва та знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Новосілки;
ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0218, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва та знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Новосілки;
ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0219, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва та знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Новосілки;
ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0, 12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0220, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва та знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Новосілки.
Рішенням Новосілківської сільради № 357-32-VI від 04 липня 2013 року безоплатно передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 0,0746 га для індивідуального садівництва в с. Новосілки, урочище «Дякова» Вишгородського району Київської області.
ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 31 липня 2013 року за № 1358 відчужив земельну ділянку загальною площею 0, 12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0216 на користь ОСОБА_7 
ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 листопада 2013 року за № 2627 відчужив земельну ділянку загальною площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0216 на користь ОСОБА_1 
ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 листопада 2013 року за № 2631 відчужила земельну ділянку загальною площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0217 на користь ОСОБА_1 
ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 31 липня 2013 року за № 1365 відчужив земельну ділянку загальною площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0218 на користь ОСОБА_7 
ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 листопада 2013 року за № 2628 відчужив земельну ділянку загальною площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0218 на користь ОСОБА_1 
ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 31 липня 2013 року за № 1363 відчужив земельну ділянку загальною площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0219 на користь ОСОБА_7 
ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 листопада 2013 року за № 2632 відчужив земельну ділянку загальною площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0219 на користь ОСОБА_1 
ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 листопада 2013 року за № 2629 відчужив земельну ділянку загальною площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0219 на користь ОСОБА_1 .
Встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29 жовтня 2020 року, у власності відповідача ОСОБА_1 перебувають наступні земельні ділянки:
площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0216, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва та знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Новосілки;
площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0217, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва та знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Новосілки;
площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0218, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва та знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Новосілки;
площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0219, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва та знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Новосілки;
площею 0,12 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0220, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва та знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Новосілки;
площею 0,0746 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0150, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва та знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Новосілки.
Відповідно до державного акта на право постійного користування землею від 24 вересня 1998 року, серії ІІ-КВ №003308, Вище-Дубечанському держлісгоспу на території Новосілківської сільради надано у постійне користування 2398,4 га землі для ведення лісового господарства, відповідно до рішення Новосілківської сільської Ради народних депутатів від 20 лютого 1998 року серії ІІ-КВ №003308 (з позначенням координат конфігурацій та меж відповідних семи земельних ділянок Старосільського лісництва).
До матеріалів справи додано лист ВО «Укрдержліспроект» № 06/48/149 від 2021 року з фрагментом з публічної кадастрової карти України за матеріалами лісовпорядкування 2014-го року з нанесеними межами частини кварталів і таксаційних відділів Лівобережного лісництва ДП «Вищедубечанський лісгосп» та межами земельних ділянок з кадастровими номерами 3221886400:36:118:0216, 3221886400:36:118:0217, 3221886400:36:118:0217, 3221886400:36:118:0218, 3221886400:36:118:0219, 3221886400:36:118:0220, 3221886400:36:118:0150, які накладаються на земельні ділянки в межах кварталу № НОМЕР_1 та меж їх таксаційних відділів Лівобережного лісництва ДП «Вищедубечанський лісгосп».
Відповідно до листа ВО «Укрдержліспроект» № 529 від 12 серпня 2019 року з фрагментом з публічної кадастрової карти України за матеріалами лісовпорядкування 2014-го року з нанесеними межами частини кварталів і таксаційних відділів Лівобережного лісництва ДП «Вищедубечанський лісгосп» та межами 43 земельних ділянок, зокрема й спірних земельних ділянок з кадастровими номерами 3221886400:36:118:0216, 3221886400:36:118:0217, 3221886400:36:118:0217, 3221886400:36:118:0218, 3221886400:36:118:0219, 3221886400:36:118:0220, 3221886400:36:118:0150, які накладаються на земельні ділянки в межах кварталу № НОМЕР_2 та меж їх таксаційних відділів Лівобережного лісництва ДП «Вищедубечанський лісгосп».
Відповідно до договору № 146-03/21 від 19 березня 2021, замовником якого є адвокат Шушунова О. А., ФОП ОСОБА_8 виконано виготовлення зведеного кадастрового плану спірних земельних ділянок.
Зі зведеного кадастрового плану земельних ділянок на топографічній основі спеціалістом ФОП ОСОБА_8 вбачається, що зазначені спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886400:36:118:0216, 3221886400:36:118:0217, 3221886400:36:118:0217, 3221886400:36:118:0218, 3221886400:36:118:0219, 3221886400:36:118:0220, 3221886400:36:118:0150, які перебувають у власності ОСОБА_1 , не накладаються на юридичні межі земельної ділянки ДП «Вищедубечанського ДЛГ» загальною площею 128 га, відповідно до державного акта на право постійного користуванні серії ІІ-КВ № 003308, виданого на підставі рішення Новосілківської сільради за № 11 від 20 лютого 1998 року та зареєстрованому в книзі записів державних актів за № 3 від 24 вересня 1998 року, відповідно до даних Державного земельного кадастру 2021 року.
Позиція Верховного Суду
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі                № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що:
«55. Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.
56.Тому Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4).
69.У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 лютого 2020 року по справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, 911/3897/17 та від 03 вересня 2020 року у справі № 911/3449/17 також сформульований висновок про те, що зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України таЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади; у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.
70.Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком по суті попри його неналежне обґрунтування у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду. У зазначеному висновку йдеться не про державну реєстрацію права власності за порушником (яке і розглядається як фактичне заволодіння), а про вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки - її зайняття (яке не є заволодінням). Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від наведеного висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду.
72.Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
109. Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення споруможе вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.
148.Велика Палата Верховного Суду неодноразовозвертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем,незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках,коли має бутизастосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чиінші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.
150.Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).
151.Визнання недійсним державного акта також не єнеобхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння,а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94)).
154.З огляду на викладене, під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається.
155.Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).
200.Велика Палата Верховного Суду нагадує її попередній висновок про те, що з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України на можливість витребування власником земельних ділянок не впливає їхній поділ та/або об`єднання. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 56))».
У постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 Велика Палата Верховного Суду також виснувала, що витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з володіння кінцевої набувачки потрібно розглядати як віндикаційний позов, пред`явлений власником на підставі статей 387, 388 ЦК України з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію права власності на відповідну ділянку («книжкове володіння») за власником.
Отже, у справах з подібними правовідносинами Велика Палата Верховного Суду однаково та послідовно застосовує норми права та робить висновки, що правомірним та ефективним способом захисту порушених прав держави на землі лісогосподарського призначення є саме віндикаційний позов.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. Постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року у справі № 490/6036/20 (провадження № 61-6810св24) зазначено, що: «суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що по своїй суті пред`явлений позов прокурора є віндикаційним (статті 387-388 ЦК України), тоді як позивач на обґрунтування позовних вимог посилався на статтю 391 ЦК України, тобто звертався з негаторним позовом. З огляду на зазначене обґрунтованими є доводи касаційної скарги про застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин (статті 387-388 ЦК України). Самостійна зміна судом правових підстав звернення прокурора з позовом до суду суттєво впливає на застосування інституту позовної давності, оскільки негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав».
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).
У справі, що переглядається:
у листопаді 2020 року ДП «Вищедубечанський лісгосп», правонаступником якої є ДП «Ліси України» звернулось до суду із позовом, зокрема до  ОСОБА_1 , в якому просило:
визнати недійсним рішення Новосілківської сільради № 357-32-VІ від 04 липня 2014 року в частині надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0746 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0150;
витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 спірні земельні ділянки;
у березні 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на позов, в якому серед іншого, вказала на пропуск позивачем позовної давності (т. 1, а. с. 89-99);
у березні 2021 року ДП «Вищедубечанський лісгосп» подало заяву про зміну предмета позову, в якій, посилаючись на статтю 391 ЦК України, статтю 152 ЗК України, просило:
визнати недійсним рішення Новосілківської сільради № 357-32-VІ від 04 липня 2014 року в частині надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0746 га з кадастровим номером 3221886400:36:118:0150;
повернути у постійне користування ДП «Вищедубечанський лісгосп» земельні ділянки з кадастровими номерами: 3221886400:36:118:0216 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0217 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0217 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0218 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0219 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0220 площею 0,12 га, 3221886400:36:118:0150 площею 0,12 га;
суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову через необґрунтованість позовних вимог;
апеляційний суд позов до ОСОБА_1 задовольнив, проте не врахував, що для повернення власникові земельних ділянок лісогосподарського призначення ефективним є позов про їх витребування з чужого незаконного володіння на підставі статей 387, 388 ЦК України; обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові; оцінка доводам позивача щодо порушення його права (інтересу) (вирішення спору по суті) має надаватися лише за належною вимогою;
колегія суддів зауважує, що позивач, шляхом зміни предмету позову, обрав способом захисту у цій справі саме негаторний позов, тому розгляд вимоги про витребування земельної ділянки заявленої позивачем в первісній редакції позову, буде порушувати принцип диспозитивності цивільного процесу.
З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову до  ОСОБА_1 , однак помилився щодо мотивів відмови, апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції в цій частині, тому постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог до  ОСОБА_1  слід скасувати, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог до  ОСОБА_1  змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги з урахуванням меж касаційного перегляду, та з урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року у справі № 490/6036/20 (провадження № 61-6810св24), дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_1 частково без додержання норм матеріального та процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог до  ОСОБА_1 та судового збору, стягненого з ОСОБА_1 , скасувати, рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог до ОСОБА_1 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.
За подачу касаційної скарги позивач сплатив судовий збір у розмірі 6 056 грн.
Оскільки касаційну скаргу задоволено з ДП «Ліси України» на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 6 056 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року в частині задоволених позовних вимог Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до  ОСОБА_1 про визнання недійним рішення сільської ради, повернення земельної ділянки та судового збору, стягненого з ОСОБА_1 , скасувати.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 жовтня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимогДержавного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до  ОСОБА_1 про визнання недійним рішення сільської ради та повернення земельної ділянки змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 056 грн.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року в скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                           В. І. Крат
Судді:                                                                            Д. А. Гудима
І. О. Дундар
                                                                                     Є. В. Краснощоков
                                                                                     П. І. Пархоменко