ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 року	Львів	Справа № 380/19441/25 пров. № А/857/40283/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Ільчишин Н.В., Матковської З.М.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року з питань забезпечення позову (суддя – Гавдик З.В., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м. Львів, дата складання повного тексту – 29.09.2025), 
в адміністративній справі №380/19441/25 за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, 
треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 міський голова Львівської міської ради, Управління охорони здоров`я Львівської міської ради, Комунальне підприємство «1-ша міська поліклініка м. Львова», 
про визнання протиправним та скасування рішення,

                                                            встановив:

У вересні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача Львівської міської ради, в якому просила: 1) визнати протиправним та скасувати рішення Львівської міської ради від 06.03.2025 №6086 “Про реорганізацію КНП “1-шої міської поліклініки м. Львова”; 2) заборонити Львівській міській ради та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо реалізації оскарженого рішення від 06.03.2025 №6086 “Про реорганізацію КНП “1-шої міської поліклініки м. Львова” до набрання рішенням суду законної сили. 
Одночасно з позовною заявою ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із заявою про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом: 
- зупинення дії рішення Львівської міської ради від 06.03.2025 №6086 “Про реорганізацію КНП “1-шої міської поліклініки м. Львова” до набрання законної сили рішенням суду у цій справі; 
- заборони Львівській міській ради, міському голові Садовому А.І. та іншим посадовим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з реалізацією зазначеного рішення, зокрема відчуження, передача, продаж чи будь яке інше розпорядження майном КНП “1-шої міської поліклініки м. Львова”; 
- накладення арешту на будівлю КНП “1-шої міської поліклініки м. Львова”, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Руська, 20, з метою недопущення відчуження або передачі цього об`єкта до остаточного вирішення спору судом. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 в задоволенні заяв ОСОБА_1 про забезпечення позову від 26.09.2025 (зазначених, як і в позові так і в окремій заяві) – відмовлено. 
З цією ухвалою суду першої інстанції не погодилася позивач та оскаржила її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд помилково дійшов висновку, що можливе настання негативних наслідків не є достатньою підставою. У справі №380/19441/25 наявні саме такі обставини: реорганізація триває, майно вивозиться, персонал скорочується. Повернення первісного стану буде неможливим навіть у разі виграшу справи. Суд першої інстанції не врахував надані заявником докази у вигляді письмових звернень мешканців, петицій, фотоматеріалів вивезення обладнання, а також суспільний резонанс. Суд дійшов висновку, що заявником не доведено очевидних ознак протиправності. Проте наявність ознак протиправності випливає з самого предмета спору: Львівська міська рада перевищила свої повноваження, фактично позбавивши громаду доступу до закладу охорони здоров`я без належних соціальних гарантій. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену ухвалу суду  і постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного. 
Приймаючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив із відсутності передбачених ч.1 ст.150 КАС України підстав для вжиття заходів забезпечення позову у запропонований заявником спосіб. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке. 
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. 
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. 
Згідно ч. 1, 2 ст.150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; - або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю. 
Позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (ч.1, 2 ст.151 КАС України). 
Колегія суддів враховує, що виходячи з аналізу норм процесуального права, підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини: 1) можливість істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду без вжиття заходів забезпечення позову; 2) можливість істотного ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся; 3) очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень; 4) очевидність порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, оспорюваним рішенням, дією або бездіяльністю. 
Також суд апеляційної інстанції зазначає, що заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим позовним вимогам, повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення, повинні забезпечувати співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб. 
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. 
Відповідно до Рекомендації №R(89)8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта. 
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі. 
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами. 
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових та інших наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. 
Адекватність заходу про забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії. 
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову із предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. 
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що із матеріалів адміністративної справи та змісту позову видно, що позивач оскаржує рішення Львівської міської ради від 06.03.2025 №6086 “Про реорганізацію КНП “1-шої міської поліклініки м. Львова” (а.с.16). 
У заяві про забезпечення позову позивач просив вжити заходи забезпечення позову у вказаній справі шляхом зупинення дії рішення Львівської міської ради від 06.03.2025 № 6086 “Про реорганізацію КНП “1-шої міської поліклініки м. Львова” до набрання законної сили рішенням суду у цій справі; заборони Львівській міській ради, міському голові Садовому А.І. та іншим посадовим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з реалізацією зазначеного рішення, зокрема відчуження, передача, продаж чи будь яке інше розпорядження майном КНП “1-шої міської поліклініки м. Львова”; накладенням арешту на будівлю КНП “1-шої міської поліклініки м. Львова”, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Руська, 20, з метою недопущення відчуження або передачі цього об`єкта до остаточного вирішення спору судом. 
Разом з тим, позивач в обґрунтування обставин, про які нею зазначені у заяві про забезпечення позову, не зазначила належних та допустимих доказів у відповідній частині щодо існування необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову, що унеможливлює надання їм оцінки судом та встановлення наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність відповідача є очевидно протиправними. 
Протиправність рішення відповідача може бути виявлена (встановлена) судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості, достовірності та достатності доказів у взаємозв`язку з наявними матеріалами справи. 
Колегія суддів вважає, що доводи заявника не вказують на безумовну можливість виникнення конкретних та реальних обставин, за яких невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, в межах заявлених позовних вимог у випадку прийняття рішення на користь позивача. 
При цьому, сама лише незгода позивача із рішенням суб`єкта владних повноважень у формі прийняття спірного рішення та звернення до суду з позовом про визнання його протиправним ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову. 
Вказані в заяві доводи позивача про те, що невжиття таких заходів забезпечення позову зумовить настання негативних та незворотних наслідків для неї являються лише суб`єктивними припущеннями, які не зумовлюють однозначного висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, з метою уникнення істотного ускладнення ефективного захисту прав чи інтересів позивача і унеможливлення поновлення порушених прав позивача. 
За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову і такі висновки суду доводами апеляційної скарги не спростовані. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції дотримано норм процесуального законодавства та вірно встановлено обставини, які мають значення для прийняття рішення щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову, а тому немає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                         постановив:  

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року з питань забезпечення позову в адміністративній справі №380/19441/25 за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і в касаційному порядку не оскаржується.  

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	З. М. Матковська