Справа № 308/7235/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       09 жовтня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді Джуги С.Д.,
суддів – Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.,
з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ігнатенко Сергій Сергійович, на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 травня 2025 року у складі судді Наумової Н.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,
в с т а н о в и в :
       У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.
       Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 травня 2025 року відмовлено у відкритті провадженні за поданим позовом з підстав п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено позивачу, що розгляд таких справ відноситься до юрисдикції господарських судів.
Заперечуючи ухвалу суду,  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ігнатенко С.С., подав на неї апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дану ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки така постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у відкритті провадження у справі, так як в оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції помилково застосовано висновки Великої Палати Верховного Суду, які не є релевантним до спірних правовідносин у даній справі. Зокрема, як у справі № 127/23144/18, так і у справі № 910/8729/18, які переглядала Велика Палата Верховного Суду було встановлено, що позовні вимоги стосувалися господарський договорів, укладених між юридичною особою та ФОП. Проте у даному випадку спірні правовідносини є відмінними до тих, що аналізувалися касаційним судом у справах № 127/23144/18 та № 910/8729/18, адже ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики грошей від 19.07.2021 року, який укладено між фізичними особами, а правовідносини мають цивільний характер.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Ігнатенко С.С. у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилася. Про дату, час, місце розгляду належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута за відсутності нез`явившихся сіб.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції виходи з того, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
З вказаним висновком суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, за правилами якого розглядається визначена категорія справ.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Частиною 1 ст.19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно з ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
Верховний Суд у постанові від 07.03.2023 року у справі № 904/587/22 зробив висновок, що фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. У свою чергу наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи – підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №2-7615/10, від 05.06.2018 у справі №522/7909/16-ц).
 Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 916/1261/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі №548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах. 
Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими». 
       Так, судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначено, що у даній справі спірні правовідносини безпосередньо стосуються саме підприємницької діяльності та договір позики був укладений саме з метою її здійснення позивачем ОСОБА_1 , який є фізичною особою – підприємцем та його основний вид діяльності пов`язаний саме із наданням в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна та відповідача ОСОБА_2 , який є також фізичною особою – підприємцем та його основний вид діяльності пов`язаний саме із наданням в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, та інші види економічної діяльності, а саме: діяльність посередників у торгівлі продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у. Відтак, даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Як вбачається з матеріалів справи, у травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 19.07.2021 року, який укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 .
Згідно з даними, що містяться у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) здійснює господарську діяльність як фізична особа підприємець (дата державної реєстрації 16.11.2001; відомості про реєстрацію припинення підприємницької діяльності відсутні). Відповідно до КВЕД основним видом діяльності є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.
Згідно з даними, що містяться у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відповідач ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) здійснює господарську діяльність як фізична особа підприємець (дата державної реєстрації 16.06.1999; відомості про реєстрацію припинення підприємницької діяльності відсутні). Відповідно до КВЕД основним видом діяльності є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Види економічної діяльності: Діяльність посередників у торгівлі продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами 46.38 Оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками 82.99 Надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у. 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний).
Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за договором позики грошей, який укладений 19 липня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як фізичними особами, про що прямо вказано у преамбулі даного Договору. 
Пунктом 3 договору позики грошей від 19.07.2021 року визначено, що позичальник використовує отримані грошові кошти виключно для збільшення оборотних коштів на закупівлю продуктів харчування у виробника «Mogyi Kft», Угорщина, постачання на територію України та продажу продукції через дистриб`ютора «Еко сервіс» корпоративними правами якого одноосібно володіє позичальник, з метою отримання прибутку.
Обґрунтовуючи заявлений позов позивач вказує на невиконання відповідачем договору позики у строк встановлений у даному договорі, а не у зв`язку з нецільовим використанням коштів. 
Зі змісту договору позики грошей від 19.07.2021 року, розписки ОСОБА_2 про отримання коштів від 19.07.2021 року слідує, що такі не виступали у спірних правовідносинах в якості суб`єктів підприємницької діяльності, а діяли як фізичні особи.
При цьому дружина позичальника ОСОБА_3 , яка є співвідповідачем у даній справі, надаючи письмову згоду на укладення чоловіком ОСОБА_2 вказаного договору позики також діяла у статусі фізичної особи.
Таким чином, в даному випадку спірні правовідносини виникли з договору позики, який не пов`язаний із зареєстрованою сферою підприємницької діяльності позивача, учасники правовідносин: позикодавець, позичальник та його дружина — діяли як фізичні особи, а правовідносини, що склалися між ними, не є господарськими, а мають цивільно-правовий характер.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не врахував дані обставини і вище зазначені вимоги процесуального закону та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що у суду першої інстанції не було правових підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України для відмови у відкритті провадження у справі, а тому ухвала суду першої інстанції, відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 379, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ігнатенко Сергій Сергійович, задовольнити.
Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 травня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 27 жовтня 2025 року.

Головуючий:                                

Судді: