ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/12494/24                                                                    

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Бужак Н.П.
Суддів: Беспалова О.О., Кобаля М.І.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Непомнящої Олександри В`ячеславівни на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року, суддя Бородавкіна С.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування і невиплати йому збільшеної до 100 000,00 грн. додаткової винагороди в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування його на лікуванні у закладах охорони здоров`я та відпустці для лікування за періоди: 15.03.2023-10.04.2023, 14.04.2023-05.05.2023, 18.10.2023-14.11.2023, 25.12.2023-09.01.2024, 12.02.2024-18.03.2024, 29.04.2024-13.05.2024, 27.06.2024-05.08.2024; матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік; компенсації за невикористані 30 днів щорічної відпустки за 2024 рік та компенсації за невикористані 14 днів додаткової відпустки за 2022 рік;
- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити йому збільшену до 100 000,00 грн. додаткову винагороду в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування його на лікуванні у закладах охорони здоров`я та відпустці для лікування за періоди: 15.03.2023-10.04.2023, 14.04.2023-05.05.2023, 18.10.2023-14.11.2023, 25.12.2023-09.01.2024, 12.02.2024-18.03.2024, 29.04.2024-13.05.2024, 27.06.2024-05.08.2024; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік; компенсацію за невикористані 30 днів щорічної відпустки за 2024 рік та компенсацію за невикористані 14 днів додаткової відпустки за 2022 рік.
Відповідно до ухвали судді Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 розгляд справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року адміністративний позов  алишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду, представник   ОСОБА_1 - Непомняща Олександра В`ячеславівна звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог частково.
Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 збільшеної до 100 000,00 грн. додаткової винагороди в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування його на лікуванні у закладах охорони здоров`я та відпустці для лікування за періоди: 15.03.2023-10.04.2023, 14.04.2023-05.05.2023, 18.10.2023-14.11.2023, 25.12.2023-09.01.2024, 12.02.2024-18.03.2024, 29.04.2024-13.05.2024, 27.06.2024-05.08.2024; компенсації за невикористані 14 днів додаткової відпустки за 2022 рік;
- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 збільшену до 100 000,00 грн. додаткову винагороду в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування його на лікуванні у закладах охорони здоров`я та відпустці для лікування за періоди: 15.03.2023-10.04.2023, 14.04.2023-05.05.2023, 18.10.2023-14.11.2023, 25.12.2023-09.01.2024, 12.02.2024-18.03.2024, 29.04.2024-13.05.2024, 27.06.2024-05.08.2024; компенсацію за невикористані 14 днів додаткової відпустки за 2022 рік.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга    не підлягає задоволенню   з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів зазначає, що представник скаржника в апеляційній скарзі просила повністю скасувати рішення суду першої інстанції, тоді як позовні вимоги просила задовольнити лише в частині.
Щодо решти позовних вимог представник позивача в апеляційній скарзі представник нічого не зазначила, а тому колегія суддів переглядає рішення суду у повному обсязі з урахуванням вимог про скасування рішення суду у повному обсязі.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_2 .
Наказом командира частини від 06.09.2024 №252 позивач з 06.09.2024 виключений зі списків особового складу. Також відповідно до змісту вказаного наказу: матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, передбачену   постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, отримав; виплатити грошову компенсацію за невикористані додаткові дні додаткової відпустки учасника бойових дій у розмірі 14 діб за 2023 рік та 14 діб за 2024 рік; виплатити грошову компенсацію за 28 діб невикористаної щорічної відпустки за 2022-2024 роки (а.с. 31).
Окрім того, відповідно до матеріалів справи позивач у період проходження служби перебував на стаціонарному лікуванні, а саме: з 15.03.2023 по 10.04.2023, з 14.04.2023 по 05.05.2023, з 18.10.2023 по 14.11.2023, з 25.12.2023 по 09.01.2024, з 12.02.2024 по 18.03.2024, з 29.04.2024 по 13.05.2024 та з 27.06.2024 по 05.08.2024 (а.с. 12-19).
Згідно довідки ВЛК від 05.05.2023 №605 захворювання позивача, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби (а.с. 11).
Відповідно до довідки ВЛК від 10.04.2024 №8920 захворювання позивача, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби. Захворювання «Астено-невротичний синдром з інсомнією, конверсійними розладами», ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини (а.с. 11 зворот).
Спірним у даній справі є питання наявності правових підстав для виплати позивачу грошового забезпечення за час перебування на лікуванні, пов`язаного з проходженням військової служби, а також компенсації за 30 днів відпустки за 2024 рік, компенсації за 14 невикористаної додаткової відпустки за 2022 рік як учаснику бойових дій та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що позивач за період 2022-2024 років частину щорічної відпустки використав, а саме у 2022 році 13 днів, у 2023 році 30 днів та у 2024 році 20 днів.
Невикористані дні щорічної відпустки становлять 28 днів у зв`язкук з чим за вказаний час позивачу було виплачено відповідну компенсацію при звільненні.
Окрім того, суд зазначив, що у 2022 році позивач право на відпустку як учасник бойових дій не набув, так як відповідний статут йому був наданий лише у 2023 році.
Щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, то у лютому 2024 позивач отримав таку допомогу в розмірі 22023,30 грн. У 2024 році позивачу щорічна відпустка не надавалась, тоді як компенсація за невикористану відпустку за 2022-2024 роки - 28 днів була виплачена під час звільнення.
Водночас, суд першої інстанції вказав, що позивач не набув права на отримання грошової винагороди до 100000,00 грн, так як його перебуванян на лікуванні пов`язане з проходженням служби але не з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до абзацу 1 статті 1-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XІІ) законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України   і складається з цього   Закону   та інших нормативно-правових актів.
Частиною першою   статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII   (далі - Закон України №2232-ХІІ) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до   статті 1-2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»   (далі   Закон №2011-ХІІ, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в   Конституції України   та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені   законом   пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з   статтею 9 Закону №2011-ХІІ   держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Законом України від 28 червня 2023 року № 3161-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану`доповнено   Закон № 2011-XII   статтею 9-2, відповідно до якої на період дії воєнного стану (особливого періоду) військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні`та № 69 «Про загальну мобілізацію»   Кабінет Міністрів України 28 лютого 2022 року постановою № 168 установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Відповідно до   статті 9 Закону № 2011-XII, Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні`та постанови № 168   наказом Міністерства оборони України від 25 січня 2023 року № 44   затверджено зміни до Порядку № 260, а саме доповнено новим розділом XXXIV, який врегульовує питання виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану (застосовується з 01 лютого 2023 року).
Відповідно до пункту 10 розділу XXXIV Порядку № 260 у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн також включаються військовослужбовці, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Отже, одним із видів додаткової винагороди на період дії воєнного стану є додаткова винагорода військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я або у відпустці для лікування після тяжкого поранення.
Виходячи зі      змісту наведених положень   Закону № 2011-XII, постанови № 168 та Порядку №260 винагорода, як вид виплат військовослужбовцям, є частиною їх грошового забезпечення та можуть належати як до групи щомісячних додаткових видів, так і до одноразових додаткових видів. Аналіз таких виплат та дослідження їх правової природи показує, що вони невід`ємно пов`язані з особливим характером та умовами служби військовослужбовця, зі здійсненням спеціальних повноважень, які змістовно випливають із статусу військовослужбовця та передбачені законом.
Таким чином, призначення та виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану у зв`язку з пораненням відбувається за настання особливого юридичного факту - поранення під час захисту Батьківщини, що зумовлює лікування (по тривалості часу воно може бути різним) або потребу у відпустці для лікування у зв`язку з отриманням тяжкого поранення. При цьому обидва наслідки поранення є обмеженими в часі, оскільки і лікування, і відпустка відбуваються упродовж певного (необхідного, визначеного) часу. Тому й зазначена винагорода повинна здійснюватися упродовж цього часу - за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.
Правова позиція була висловлена у подібній справі Верховним Судом у постанові від 11 квітня 2025 року справі №280/8933/24.
Разом з тим, судом першої інстанції встановлено та дана обставина підтверждується матеріалами справи, відповідно до довідки ВЛК від 10.04.2024 №8920 набуте позивачем захворювання, а не поранення (контузії, травми або каліцтва), як передбачено Постановою №168 та Порядком №260, пов`язане з захистом Батьківщини.
Водночас, відповідно до Виписок із медичної карти стаціонарного хворого частина хвороб, у зв`язку з якими позивач перебував на стаціонарному лікуванні, відповідно до довідки ВЛК від 10.04.2024 №8920, пов`язані не з захистом Батьківщини, а з проходженням військової служби (наприклад: хронічна дискогенна радікулопатія, остеохондроз, дисциркуляторна енцефалопатія, тощо).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що перебування позивача на стаціонарному лікуванні не пов`язано з отриманим ним пораненням (контузією, травмою або каліцтвом) у зв`язку з захистом Батьківщини, а тому підстави для нарахування та виплати спірної додаткової винагороди за вищевказані періоди відсутні.
Щодо викладених в апеляційній скарзі представником скаржника доводів, які стосуються помилковості висновків суду  про відсутність підстав для виплати спірної грошової винагороди, передбаченої постановою №168, то вони зводяться лише того, позивач набув захворювання в період участі у бойових діях, що підтверджується висновками ВЛК та пов`язані із захистом Батьківщини, тоді, як вже зазначено колегією суддів вище, відповідно до постанов №168 та №260 призначення та виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану у зв`язку з пораненням відбувається за настання особливого юридичного факту - поранення під час захисту Батьківщини, що зумовлює лікування (по тривалості часу воно може бути різним) або потребу у відпустці для лікування у зв`язку з отриманням тяжкого поранення.
Ні позивач, ні його представник не надали доказів, які б свідчили, що у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаних із захистом Батьківщини, позивач перебував на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), або перебував у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Всі зазначені в апеляційній скарзі документи, які стосуються перебування позивача в медичних закладах з приводу лікування, висновки ВЛК та інша медична документація  судом  під час розгляду справи були досліджені та їм з урахуванням вимог чинного законодавства надана належна оцінка.
Щодо невиплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як участнику  бойових дій, щорічної відпустки за 2024 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2024 році, колегія суддів зазначає наступне.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їхнього соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям і членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є   Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).
Положеннями частини другої   статті 9 Закону № 2011-ХІІ   визначено перелік складових грошового забезпечення, а саме: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
За правилами частини четвертої   статті 9 Закону № 2011-XII   грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Частиною третьою   статті 15 Закону №2011-XII   передбачено, що військовослужбовцям виплачуються, зокрема, грошова допомога на оздоровлення в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.
За правилами пункту 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII   військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Відповідно до пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (абзац 1).
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті (абзац 2).
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої   статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".
Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня; тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня; тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня; тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня.
Одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня. Грошове забезпечення за період відпустки виплачується до дня закінчення відпустки включно на підставі наказу командира військової частини.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»   (далі - Постанова № 704), окрім тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців та розмірів надбавки за вислугу років також затверджено додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 2 Постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 3 Постанови № 704 виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу визначено здійснювати в порядку, що затверджується, зокрема, Міністерством оборони України.
При цьому підпунктом 3 пункту 5 Постанови № 704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Відповідно до   статті 9 Закону № 2011-XII, Постанови № 704 затверджено Порядок № 260, пунктами 1 та 2 розділу XXIII якого передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.
Військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату.
Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги (пункт 6 розділу XXIII Порядку № 260).
Згідно з пунктом 6 розділу XXXI Порядку № 260 розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.
Матеріалами справи встановлено, що відповідно до наказів командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 перебував у щорічних відпустках:
- від 22.11.2022 №248 у щорічній відпустці строком 10 днів з 01.12.2022;
- від 09.07.2023 №190 у щорічній відпустці 10 днів з 09.07.2023 по 19.07.2023;
- від 07.09.2023 №250 у щорічній відпустці з 07.09.2023 по 23.09.2023.
Окрім того, відповідачем до матеріалів справи надано картки особового рахунку за 2022-2024 роки на ім`я ОСОБА_1 .
Відповідно до картки за 2022 рік у серпні 2022 року позивачу нараховано та виплачено грошову допомогу на оздоровлення 13223,81 грн, у грудні 2022 року матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі звання - 530 грн.
У 2023 році у травні виплачена грошова винагорода на оздоровлення у розмірі 20604,30 грн.
У 2024 році виплачено у березні грошову винагороду на оздоровлення у розмірі 22023,30 грн та матеріальну допомогу на соціально-побутові потреби у розмірі 22023,30 грн у лютому.
Окрім того, у вересні виплачена компенсація за невикористані відпустки у розмірі 26427,96 грн, одноразова грошова допомога звільненим у розмірі 22023,30 грн.
Отже, у 2024 році позивачу було виплачено матеріальну допомогу на соціально-побутові потреби.
У наданому до суду першої інстанції відзиву відповідач зазначив, що відповідно до наказу командира в/ч №252 позивачу було виплачено грошову компенсацію за 28 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022, 2023, 2024 роки.
Таким чином, відповідач при звільненні позивача обчислив вірно компенсацію та кількість невикористаних днів основної щорічної відпустки, виходячи з вимог ст 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист  військовослужбовців та членів їх сімей».
Зокрема: 
- у 2022 році - 12 місяців/30 днів =2,5 днів (початок служби з 08.07.22) тобто у 2022 році позивач мав право на відпустку за 5 місяців (66х2,5-12,5 днів);
- у 2023 році позивач мав право на відпустку 30 днів (12 місяців х2,5):
- у 2024 році позивач мав право на відпустку за 8 місяців (звільнений 06.09.2024) (8х2,5=20) днів.
Отже, оскільки позивач у зазначений період перебував у відпустці 35 днів, кідькість днів невикористаної відпустки становить 28 днів (всього за період 2022-2024 63 дні - 35 днів = 28 днів невикористаної відпустки.
Таким чином, відповідачем при звільненні позивача було вірно обраховано кількість невикористаних днів основної відпустки, обчислено розмір компенсації та виплачено у відповідності до вимог чинного законодавства України.
Разом з тим, колегія суддів також звертає увагу на таке.
За змістом ч. 1 ст. 1-1 Закону № 2011-ХІІ законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього   Закону   та інших нормативно-правових актів.
Так, п. 1   ст. 4 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР   (далі - Закон № 504/96-ВР, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до   ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР   (у редакції   Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» від 14 травня 2015 року № 426-VIII, що набрав чинності з 06 червня 2015 року) учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений   Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Також згідно з п. 12  ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII  (далі - Закон №3551-XII, у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Також, за змістом п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ (у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачалося, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Згідно   статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Значення та період особливого періоду також визначено   Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»   особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», в Україні було оголошено часткову мобілізацію.
За змістом вищенаведених Законів «Про оборону України» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Закінчення періодів мобілізацій не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.
Отже, враховуючи вищевикладене, особливий період в Україні розпочався 17 березня 2014 року та діє по теперішній час.
Відповідно до   статті 16-2 Закону України «Про відпустки»   учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений  Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 12 частини першої   статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Абзацами 1, 2, 3 пункту 14   статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Разом з тим, пункт 14  статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  не стосується військовослужбовців, які проходять службу за мобілізацією.
Питання відпусток зазначеної категорії військовослужбовців регулюється пунктом 20   статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Так, указаним пунктом передбачено, що військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, надається відпустка з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби у році звільнення. При цьому якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки в межах України у порядку, встановленому пунктом 14 цієї статті.
У рік звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, у разі невикористання ними щорічної основної відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки.
У разі звільнення зі служби військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягає звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, до закінчення календарного року, за який він вже використав щорічну основну відпустку, провадиться відрахування із грошового забезпечення військовослужбовця за дні відпустки, використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця, у порядку, визначеному в абзаці четвертому пункту 14 цієї статті.
На військовослужбовців, зазначених у цьому пункті, поширюються гарантії, передбачені абзацами п`ятим та шостим пункту 14 цієї статті.
Так, пункт 20   статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»   не передбачає ні права на додаткову відпустку, ні права на компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки для військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації.
Отже, під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, у позивача було відсутнє право на використання додаткової відпустки як учасником бойових дій, а також право на отримання компенсації за всі дні невикористаної додаткової відпустки.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №810/3476/16 та від 11 липня 2023 року у справі № 400/3776/19,  від 20 листопада 2024 року  460/6560/21.
Отже, колегія суддів констатує, що у зв`язку із відсутністю права позивача на використання додаткової відпустки як учасником бойових дій у період проходження ним військової служби за призовом під час мобілізації у 2022 році, відсутнє і право на грошову компенсацію за невикористані дні такої відпустки за указаний період.
З огляду на викладене вбачається, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень,  дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи вчинені (прийняті) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією  та законами України.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Непомнящої Олександри В`ячеславівни залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Беспалов О.О.

                                                                                                    Кобаль М.І.