П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
—————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

05 листопада 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/39795/24	

Перша інстанція: суддя Юхтенко Л.Р.,
повний текст судового рішення
складено 25.08.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
                 головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Комунального некомерційного підприємства “Одеська обласна клінічна лікарня” Одеської обласної ради про визнання протиправною бездіяльність та стягнення моральної та матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2024 року ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації (надалі – відповідач), в якому виклала такі позовні вимоги: 
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації щодо неналежного матеріально-технічного забезпечення Комунального некомерційного підприємства “Одеська обласна клінічна лікарня” Одеської обласної ради;
- стягнути з Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 300086 гривень та моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що під час лікування у КНП “ОМКЛ №11” їй було діагностовано необхідність здійснення медичної операції з шунтування, в зв`язку із чим її було переведено для подальшого лікування до Комунального некомерційного підприємства “Одеська обласна клінічна лікарня” Одеської обласної ради (надалі - третя особа), оскільки це є багатопрофільним медичним закладом найвищого рівня в Одеський області. Однак через 7 днів перебування на стаціонарному лікуванні з`ясувалось, що у третьої особи відсутня технічна можливість проведення необхідної їй операції, у зв`язку з чим 29 листопада 2024 року вона була змушена їхати до приватної клініки МЦ “Добробут” де 02 грудня 2024 року їй було виконано термінову операцію через критичний стан та ймовірність раптової смерті. Загальна вартість лікування в МЦ “Добробут” склала 300086 грн. Позивач вважає, що оскільки Комунальне некомерційне підприємство “Одеська обласна клінічна лікарня” Одеської обласної ради підпорядковане Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації, то цей Департамент не виконав свої обов`язки по матеріально-технічному забезпеченню цієї лікарні, які визначені статтею 19 Закону України “Основи законодавства України про охорону здоров`я”, внаслідок чого в Одеській обласній клінічній лікарні позивачці не зробили безоплатно необхідну їй операцію, на проведення якої в приватній клініці МЦ “Добробут” позивач витратила 300086 грн., які позивач вважає матеріальною шкодою, що була заподіяна їй бездіяльністю відповідача.
Ухвалою суду першої інстанції від 26.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за вказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.08.2025 в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Колегія суддів з такою позицією суду першої інстанції погодитися не може з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частинами 1 та 3 ст.19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; та інші.
Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.
Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Отже, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на розгляд до адміністративного суду спір, який виник між конкретними суб`єктами відносно їх прав та обов`язків в конкретних публічно-правових відносинах, в яких один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою інших суб`єктів.
Частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Обов`язковою умовою надання правового захисту адміністративним судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. 
Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. 
Як вбачається з матеріалів справи, у даному спорі позивач захищає своє право на отримання безоплатної медичної допомоги в комунальному закладі охорони здоров`я, яке гарантовано статтею 49 Конституції України та статтею 8 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», внаслідок порушення якого, як вважає позивач, їй було заподіяно матеріальну та моральну шкоду, а причиною порушення такого права позивач вважає неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків по належному матеріально-технічному забезпеченню третьої особи.
При цьому, позивач не посилається на обставини та факти, які б свідчили про те, що відповідач приймав або повинен був прийняти рішення або вчинити дії саме стосовно забезпечення проведення рекомендованої позивачу операції, а доводи позивача стосуються лише невиконання відповідачем обов`язків по загальному матеріально-технічному забезпеченню вищевказаного комунального закладу охорони здоров`я, внаслідок чого, як вважає позивач, третя особа не була забезпечена відповідним медичним обладнанням для виконання рекомендованої позивачу операції.
Таким чином, безпосередньо між позивачем та Департаментом охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації відсутні публічно-правові відносини, в рамках яких цей суб`єкт владних повноважень приймав або повинен був примати та/або вчиняти відносно позивача владні управлінські рішення та/або дії. 
Вирішуючи даний спір в порядку адміністративного судочинства, суд першої інстанції виходив з наявності певної адміністративної підпорядкованості та підзвітності КНП “Одеська обласна клінічна лікарня” Одеської обласної ради перед Департаментом охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації.
Колегія суддів вважає, що сам лише факт існування таких адміністративних правовідносин між відповідачем та третьою особою не дає підстав для розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства, оскільки, як вже зазначено вище, для віднесення справи до адміністративної юрисдикції повинні існувати публічно-правові відносини безпосередньо між позивачем (фізичною чи юридичною особою) та відповідачем, як суб`єктом владних вповноважень, проте у даній справі таких відносин між позивачем та Департаментом охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації немає.
Колегія суддів зазначає, що звернення до адміністративного суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. Захист прав, свобод та інтересів слід відрізняти від їх охорони. Охорона прав та інтересів має на меті запобігти їх порушенню. Охорона здійснюється шляхом встановлення відповідних норм права, правових стимулів, заборон тощо. Натомість, захист прав здійснюється у разі їх порушення.
Заявлена позивачем у даній справі позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації щодо неналежного матеріально-технічного забезпечення Комунального некомерційного підприємства “Одеська обласна клінічна лікарня” Одеської обласної ради стосується безпосередньо прав та інтересів цієї лікарні, а не позивача, і направлена перш за все на забезпечення дотримання відповідачем вимог законодавства в частині матеріально-технічного забезпечення цього комунального закладу здоров`я, а не на захист та відновлення тих прав позивача, які позивач вважає порушеними. 
При цьому, сама третя особа за матеріалами справи заперечує наявність взаємозв`язку між її матеріально-технічним забезпеченням та не проведенням рекомендованої позивачу операції.
Отже, така позовна вимога не є ефективним способом захисту права на отримання безоплатної медичної допомоги в комунальному закладі охорони здоров`я, яке намагається захистити позивач у даній справі, оскільки не призведе до реального захисту такого права. 
Як вже зазначено вище, відповідно до ч.3 ст.19 КАС України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду. А згідно ч.5 ст.21 цього ж кодексу вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Колегія суддів вважає, що спір, який стосується захисту права на отримання безоплатної медичної допомоги в комунальному або державному закладі охорони здоров`я з похідними вимогами про відшкодування шкоди внаслідок порушення такого права, є спором про цивільне право, та має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
За практикою Європейського суду з прав людини (наприклад рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
Згідно п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до ч.1 ст.239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої  пунктом 1  частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
З урахуванням того, що суд першої інстанції помилково розглянув справу в порядку адміністративного судочинства, то ухвалене судом першої інстанції у цій справі судове рішення підлягає скасуванню, а провадження в адміністративній справі відповідно до ч.1ст.319 та п.1 ч.1 ст.238 КАС України підлягає закриттю.
Керуючись ст.238, ст.311, ст.315, ст.319, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року – скасувати.
Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Комунального некомерційного підприємства “Одеська обласна клінічна лікарня” Одеської обласної ради про визнання протиправною бездіяльність та стягнення моральної та матеріальної шкоди– закрити.
Роз`яснити позивачеві, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції цивільного суду, та про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним даної постанови звернутися до П`ятого апеляційного адміністративного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		К.В. Кравченко	
Судді	  	Н.В. Вербицька    О.В. Джабурія