ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                  
 
16жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 522/10391/20
провадження № 61-16865св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловська І. М.,
 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 , 
третя особа -  ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Лоскутов Сергій Пилипович, на рішення Приморського районного суду м. Одеси                                        від 05 листопада 2020 року у складі судді Бондаря В. Я. та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року у складі колегії суддів Сегеди С. М.,              Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом 
до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про стягнення боргу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 05 червня               2019 року уклали договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 100 000,00 дол. США, з нарахуванням 10 % річних за користування коштами, який зобов`язався повернути позику однією сумою у доларах США до 25 грудня 2019 року. Позивач ОСОБА_2 13 червня 2019 року уклав                            з ОСОБА_3 договір позики, згідно з яким позичив ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 100 000,00 дол. США, з нарахуванням 10 % річних за користування грошима, який зобов`язався повернути позику однією сумою у доларах США до 25 грудня                   2019 року. 
 
Факт отримання відповідачем коштів підтверджується його розписками, складеними стосовно кожного з позивачів. 
 
Оскільки відповідач в обумовлений строк позичені грошові кошти не повернув, позивачі просили суд:
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 100 000,00 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на день подання позову складає 2 451 880,00 грн;                      10 % річних за користування позикою у розмірі 6 710,55 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день подання позову складає 166 007,59 грн; пеню у розмірі                       2 450,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день подання позову складає 60 071,06 грн, а всього на день подання позову - 109 160,55 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову складає 2 677 958,65 грн, а також судові витрати;
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у сумі 100 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день подання позову складає 2 451 880,00 грн; 10 % річних за користування позикою у розмірі 6 929,67 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день подання позову складає 171 792,78 грн; пеню у розмірі 2 450,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день подання позову складає 60 071,06 грн, а всього на день подання позову - 109 379,67 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову складає 2 683 743,84 грн, а також судові витрати.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 05 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнив частково.
 
Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики            у розмір 100 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення складає 2 850 740,00 грн; 10 % річних за користування позикою            у розмірі 6 929,67 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення складає 197 546,88 грн; пеню у розмірі 2 450,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення складає 69 843,00 грн, а також судові витрати у розмірі 11 350,80 грн.
 
Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 100 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення складає 2 850 740,00 грн; 10% річних за користування позикою                       у розмірі 6 710,55 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення складає 191 300,33 грн; пеню у розмірі 2 450,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення складає 69 843,00 грн, а також судові витрати у розмірі 10 510,00 грн.
 
Скасував зустрічне забезпечення позову, застосоване до ОСОБА_1 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2020 року.
 
Зобов`язав Територіальне управління Державної судової адміністрації України 
в Одеській області повернути ОСОБА_1 внесені на депозитний рахунок кошти 
у розмірі 50 000,00 грн, сплачені на рахунок № UA418201720355249001000005435, одержувач: ДКСУ м. Київ, згідно з квитанцією 237С-147М-НЕЗТ-4СЗР від 20 серпня 2020 року.
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, частково задовольняючи позовні вимоги, на підставі наданих суду доказів з урахуванням їх належності, допустимості та достатності дійшов висновку про правомірність стягнення з відповідача на користь позивачів заборгованості за договорами позики, відсотків за користування грошовими коштами та неустойки у вигляді пені. 
 
Щодо проведення судової почеркознавчої експертизи, то апеляційний суд зазначив, що заявник апеляційної скарги, а також інші учасники справи такого клопотання до суду апеляційної інстанції не заявляли. Матеріали справи містять копію висновку такої експертизи, проведеної судовим експертом Ігнатьєвою Я. Ю. в рамках кримінального провадження № 12021160000000433 від 25 березня 2021 року, відкритого за заявами позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Згідно з висновком експерта на договорі позики від 05 червня 2019 року, на договорі позики від 13 червня 2019 року, весь рукописний текст у розписці ОСОБА_3 про отримання грошових коштів від                 ОСОБА_1 від 06 червня 2019 року, весь рукописний текст у розписці ОСОБА_3 про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 від 13 червня 2019 року, підписи від імені ОСОБА_3 у розписці ОСОБА_3 про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 від 13 червня 2019 року виконані ОСОБА_3 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
24 листопада 2023 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє Лоскутов С. П. засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеса від 05 листопада 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року в цій справі, в якій заявник, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Приморського районного суду                    м. Одеса від 05 листопада 2020 року постанову Одеського апеляційного суду                            від 18 жовтня, а справу направити на новий апеляційний розгляд.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 та постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 357/9123/18.
 
Заявник зазначає, що згода одного з подружжя на укладення договору позики, який виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, зокрема, грошових коштів, сума яких не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (частина перша статті 1047 Ц України), має бути надана у письмовій формі. Однак суди, залучивши до участі у справі дружину відповідача ОСОБА_4 , не перевірили всі обставини щодо наявності або відсутності згоди іншого з подружжя на отримання грошових коштів у позику.
 
У судових засіданнях у судах першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_3 послідовно стверджував, що не підписував договорів позики від 06 червня 2019 року та                              від 13 червня 2019 року, що не спростовано судами. Посилання судів на те, що у матеріалах справи міститься копія висновку судової почеркознавчої експертизи, проведеної у межах кримінального провадження № 12021160000000433 від 25 березня 2021 року, відкритого за заявами позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є неспроможними, оскільки кримінальне провадження не завершено і судом по суті не прийнято будь-якого процесуального рішення, тому висновок експерта, наданий у межах кримінального провадження, не може бути визнаний належним та допустимим доказом під час розгляду цієї цивільної справи. 
 
Суди не врахували, що згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Київський районний суд м. Одеси ухвалою                              від 23 березня 2021 року у справі № 947/7700/21 відкрив провадження за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договорів позики та розписок недійсними. У цій справі також призначено судову почеркознавчу експертизу. Отже, суд першої інстанції зобов`язаний був зупинити провадження у справі, яка переглядається, до набрання законної сили рішенням у справі                                      № 947/7700/21.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Верховний Суд ухвалою від 31 січня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував матеріали справи із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України.
 
У червні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 05 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_1 позичив, а ОСОБА_3 взяв                    у борг грошову суму у розмірі 100 000,00 доларів США, з нарахуванням 10 % річних                   за користування грошовими коштами та зобов`язався повернути її до 25 грудня                    2019 року (т. 1, а. с. 13).
 
Відповідно до пункту 11 договору позики від 05 червня 2019 року в разі, коли позичальник своєчасне не поверне позикодавцю суму, вказану у пункті 1 цього договору, або порушує будь-які строки виплат, які встановлені цим договором, більш ніж на 10 календарних днів, або сплачує суму не в повному обсязі, то за неналежне виконання умов цього договору він зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,05 % від суми позики, що вказана у пункті 1 цього договору, за кожен день прострочення.
 
06 червня 2019 року ОСОБА_3 склав розписку, якою засвідчив отримання від                  ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 100 000,00 доларів США відповідно до договору позики від 05 червня 2019 року (т. 1, а. с. 14).
 
13 червня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_2 позичив, а ОСОБА_3 взяв у борг грошову суму у розмірі 100 000,00 доларів США, з нарахуванням 10 % річних за користування грошовими коштами та зобов`язався повернути її до 25 грудня 2019 року (т. 1, а. с. 19).
 
Відповідно до пункту 11 договору позики від 13 червня 2019 року в разі, коли Позичальник своєчасне по поверне позикодавцю суму, вказану у пункті 1 цього договору або порушує будь-які строки виплат, які встановлені цим договором, більш ніж на 10 календарних днів, або сплачує суму не в повному обсязі, то за неналежне виконання умов цього договору він зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,05 % від суми позики, що вказана у пункті 1 цього договору, за кожен день прострочення.
 
13 червня 2019 року ОСОБА_3 склав розписку, якою засвідчив отримання від           ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 100 000,00 доларів США відповідно до договору позики від 13 червня 2019 року (т. 1, а. с. 20).
 
07 лютого 2020 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 звернулася до ОСОБА_3 з претензією, відповідно до якої позивачі вимагали погашення заборгованості (т. 1, а. с. 25-28).
 
Згідно з розрахунком боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 розмір основного боргу становить 100 000,00 доларів США, розмір 10 % річних - 6 929,67 доларів США, пеня - 2 450,00 доларів США (т. 1, а. с. 11).
 
За розрахунком боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 розмір основного боргу становить 100 000,00 доларів США, розмір 10 % річних - 6 710,55 доларів США, пеня - 2 450,00 доларів США (т. 1, а. с. 12).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
 
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України у редакції, чинній на час складання розписки, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
 
Відповідно до частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Частина перша статті 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
 
Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
 
Наведене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним          у постановах від 04 липня 2018 року у справі №  761/12665/14-ц (провадження                            № 14-134цс18) та від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження                      № 14-446цс18).
 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що:
05 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_1 позичив, а ОСОБА_3 взяв у борг грошову суму у розмірі 100 000,00 доларів США, з нарахуванням 10 % річних за користування грошовими коштами та зобов`язався повернути її до 25 грудня                    2019 року (т. 1, а. с. 13). Відповідно до пункту 11 цього договору в разі, коли позичальник своєчасне по поверне позикодавцю суму, вказану у пункті 1 договору або порушує будь-які строки виплат, які встановлені цим договором, більш ніж на                             10 календарних днів, або сплачує суму не в повному обсязі, то за неналежне виконання умов цього договору він зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,05 % від суми позики, що вказана у пункті 1 цього договору, за кожен день прострочення;
06 червня 2019 року ОСОБА_3 склав розписку, якою засвідчив отримання від                  ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 100 000,00 доларів США відповідно до договору позики від 05 червня 2019 року (т. 1, а. с. 14);
13 червня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_2 позичив, а ОСОБА_3 взяв у борг грошову суму у розмірі 100 000,00 доларів США, з нарахуванням 10 % річних за користування грошовими коштами та зобов`язався повернути її до 25 грудня 2019 року (т. 1 а. с. 19). Відповідно до пункту 11 цього договору позики в разі, коли позичальник своєчасне по поверне позикодавцю суму, вказану у пункті 1 цього договору або порушує будь-які строки виплат, які встановлені цим договором, більш ніж на                           10 календарних днів, або сплачує суму не в повному обсязі, то за неналежне виконання умов цього договору він зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,05 % від суми позики, що вказана у пункті 1 цього договору, за кожен день прострочення;
13 червня 2019 року ОСОБА_3 склав розписку, якою засвідчив отримання від           ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 100 000,00 доларів США відповідно до договору позики від 13 червня 2019 року (т. 1, а. с. 20);
07 лютого 2020 року представник позивачів ОСОБА_6 звернулася до                      ОСОБА_3 з претензією, якою позивачі вимагали погашення заборгованості                               (т. 1, а. с. 25-28). Претензія залишена без відповіді;
згідно з розрахунком боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 розмір основного боргу становить 100 000,00 доларів США, розмір 10 % річних - 6 929,67 доларів США, пеня - 2 450,00 доларів США (т. 1, а. с. 11). За розрахунком боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 розмір основного боргу становить 100 000,00 доларів США, розмір 10 % річних - 6 710,55 доларів США, пеня - 2 450,00 доларів США (т. 1, а. с. 12).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, 
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), 
що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, 
які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що відповідач взяв у борг грошові кошти у позивачів, уклавши з кожним окремо з позивачів договори позики та видавши кожному з них боргові розписки, у строк, визначений відповідними договорами позики грошові кошти позивачам не повернув, а тому зобов`язаний у повному обсязі виконати свої обов`язки за договорами позики, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, у тому числі щодо стягнення з відповідача на користь позивачів суми заборгованості та відсотків за користування грошовими коштами і неустойки у вигляді пені. 
 
З таким висновком судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 та постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 357/9123/18, колегія суддів до уваги не бере з огляду на таке.
 
У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 357/9123/18 (провадження № 61-4806св21) Верховним Судом розглядався спір за позовом про визнання недійсним договору оренди, скасування рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно та припинення права оренди, тому посилання у касаційній скарзі на вказану постанову Верховного Суду є нерелевантними.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі                             № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21) розглядався спір за позовом позикодавця до позичальника про визнання договору позики недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення на користь позикодавця суми грошових коштів. Розглянувши справу, Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що суди встановили, що ОСОБА_1 як позикодавець, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, розпорядився спільним сумісним майном подружжя без її письмової згоди, уклавши з відповідачем як позичальником договір позики, який виходить за межі дрібного побутового і який з урахуванням його вартісного критерію стосується цінного майна, а відповідач внаслідок взаємовідносин, які на той момент існували між сторонами, знав про те, що позивач і позивачка перебувають у шлюбі, а тому не міг не знати того, що одержані ним за спірним договором грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що, укладаючи спірний договір позики, відповідач діяв недобросовісно, позбавивши позивачку як співвласника спільного сумісного майна права володіння та розпорядження ним.
 
Велика Палата Верховного Суду у цій справі вказала, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки діям відповідача як контрагента за спірним договором на предмет добросовісності, зокрема не встановив і не перевірив, чи знав відповідач про те, що йому у позику передаються саме спільні кошти подружжя, а не інші кошти, які до спільного майна не належать, і що ОСОБА_1 як позикодавець не отримав згоди іншого з подружжя на їх передачу в позику. 
 
Тобто правовідносини у справі, на яку міститься посилання у касаційній скарзі, та у справі, яка переглядається, хоч і є подібними, але ухвалені за різних фактичних обставин, оскільки у справі №756/8056/19 позов подано позикодавцем та його дружиною, натомість у справі, яка є предметом касаційного перегляду, позов подано двома позивачами, а відповідач свої заперечення обґрунтовує тим, що його дружина не надавала згоди на те, щоб він отримав грошові кошти в позику. 
 
За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що суди не надали правової оцінки наявності або відсутності згоди іншого з подружжя на отримання грошових коштів у позику є безпідставними та фактично спрямовані на ухилення від виконання боржником боргових зобов`язань за укладеними договорами позики. 
 
Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 листопада                       2023 року у справі № 758/16339/17 (провадження № 61-12173св23) та від 01 жовтня 2025 року у справі № 473/4406/24 (провадження № 61-7384св25).
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди помилково взяли до уваги висновок судової почеркознавчої експертизи, проведеної у межах кримінального провадження                             № 12021160000000433 від 25 березня 2021 року, відкритого за заявами позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки кримінальне провадження не завершено і судом по суті не прийнято будь-якого процесуального рішення, тому висновок експерта, наданий у межах кримінального провадження, не може бути визнаний належним та допустимим доказом під час розгляду цивільної справи, колегія суддів не бере до уваги.
 
У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-10814св19) зазначено, що висновок експерта у кримінальному провадженні є допустимим доказом у цивільній справі, якщо містить інформацію щодо предмета доказування, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.
 
Стаття 110 ЦПК України визначає, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
 
Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій врахували висновок, підготовлений у межах кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, і цей висновок експерта відповідає положенням статті 102 ЦПК України.
 
Колегія суддів також враховує допустимість висновку експерта як доказу, оскільки експертиза, проведена у кримінальному провадженні, містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальному провадженні не ухвалений. 
 
Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суд від 08 вересня                       2022 року у справі № 125/1501/20-ц (провадження № 61-6953св22) та від 17 липня  2024 року у справі № 824/822/16-а (провадження № 61-11550св23).
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не зупинив провадження не знайшли свого підтвердження.
 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. 
 
Заявник звертав увагу суду апеляційної інстанції, що Київський районний суд м. Одеси ухвалою від 23 березня 2021 року у справі № 947/7700/21 відкрив провадження за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договорів позики та розписки недійсними. Отже, апеляційний суд зобов`язаний був зупинити провадження у справі, яка переглядається, до набрання законної сили рішенням у справі № 947/7700/21.
 
Відповідач звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про зупинення провадження у справі 08 квітня 2021 року (т. 2, а. с. 208-214). Заяву мотивував тим, що договорів позики підписував та розписок не писав, а тому у справі № 947/7700/21 подав клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 (провадження № 61-5752сво21) зазначено, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи. Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у конкретній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Разом із тим необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
 
Отже, необхідність у зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо ухвалити рішення у цій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.
 
Як неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи необхідно розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій справі, не можуть бути встановлені судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, черговості розгляду вимог тощо.
 
Така правова позиція сформульована у постанові Великої Палати Верховного Суду               від 17 серпня 2023 року у справі № 990/24/23 (провадження № 11-100заі23).
 
З урахуванням об`єктивних обставин, які стали перешкодою для формування складу суду в апеляційній інстанції у справі, яка переглядається, та її тривалого (більше двох з половиною років) перегляду в апеляційному порядку, апеляційний суд вважав, що підстави для зупинення провадження у справі відсутні. 
 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що з Єдиного державного реєстру судових рішень відомо, що рішення у справі № 947/7700/21 по суті позовних вимог на час касаційного перегляду не ухвалено. 
 
Інші доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування судових рішень, оскільки ґрунтуються на необхідності переоцінки доказів і обставин, яким суди першої та апеляційної інстанцій надали належу оцінку. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятої оскаржуваної постанови судом апеляційної інстанції та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника. Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. 
 
Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критеріям законності та обґрунтованості. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Не може бути скасоване правильне по суті та законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Лоскутов Сергій Пилипович, залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді | В. В. Сердюк
| С. О. Карпенко
| І. М. Фаловська