ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/1420/21  Номер провадження 22-ц/814/1575/25	Головуючий у 1-й інстанції Попов М.С.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Одринської Т.В.,
Суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,
за участю секретаря судового засідання – Ракович Д.Г., Сальної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2023 року
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи – Орган опіки та піклування Бучанської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Білогородської сільської ради, про відібрання та повернення дитини,
УСТАНОВИВ:
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого просив негайно відібрати у  ОСОБА_2  малолітню дочку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути її за місцем постійного проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначав, що з 15 травня 2008 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який було розірвано 22 липня 2015 року заочним рішенням Карлівського районного суду Полтавської області (справа № 531/789/15-ц). У шлюбі в них народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Заочним рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 22 липня 2015 року у справі № 531/789/15-ц визначено місце проживання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю.
Вказував, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року у справі № 756/9263/15-ц у задоволенні його позову в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_5 , третя особа – Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів відмовлено, а позов ОСОБА_5 до нього, третя особа – Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері задоволено.
Відібрано малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від їх батька – ОСОБА_1 , тобто від нього, та передано їх матері – ОСОБА_5 за її місцем проживання.
Зазначав, що 13 червня 2016 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та про визначення місця проживання дітей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заїзжай К.М. за реєстровим № 443, відповідно до умов якого син залишився проживати з ним, а донька – з відповідачкою.
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року було затверджено мирову угоду між сторонами у справі № 756/9263/15-ц, згідно з пунктом 1.2 вказаної мирової угоди,  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишився проживати з батьком, а  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , – з матір`ю. Також відповідно до пункту 4.3 мирової угоди, за згодою сторін, зміни і доповнення до неї вносяться шляхом укладання нотаріально посвідченого договору.
23 вересня 2016 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір про внесення змін до договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та про визначення місця проживання дітей від 13 червня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заїзжай К.М. за реєстровим № 827, за умовами якого ОСОБА_4  та  ОСОБА_3  залишаються проживати з батьком.
Посилався на те, що за домовленістю з відповідачкою, він 11 червня 2021 року передав їй для участі у вихованні сина та доньку, яких ОСОБА_5 зобов`язалася повернути до 20 червня 2021 року. Проте, 15 червня 2021 року йому зателефонував працівник поліції та попросив забрати сина з м. Чорноморська Одеської області, оскільки синові невідомими чоловіками було заподіяно тілесні ушкодження. Цього самого дня він забрав сина ОСОБА_6 та 16 червня 2021 року написав заяву до поліції. При цьому доньку він не зміг знайти, а відповідачка на його телефонні дзвінки не відповідала.
Зазначав, що у зв`язку з вищевказаними протиправними діями щодо сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , він отримав висновок експертного дослідження від 17 червня 2021 року № 043-431-2021 про заподіяння сину тілесних ушкоджень. Крім того, 18 червня 2021 року він отримав психологічний висновок, відповідно до якого встановлено, що за результатами тестування ОСОБА_6 має високий рівень ситуативної тривоги, знаходиться під дією стресової ситуації, яка вплинула на його психоемоційний стан.
Вказував, що місце проживання дітей між ним та  ОСОБА_5 було врегульовано нотаріально посвідченим договором, а відповідачка, з його згоди, тимчасово забравши дітей 11 червня 2021 року, в обумовлений строк – до 20 червня 2021 року, їх не повернула.
Посилаючись на положення статті 162 Сімейного кодексу України (далі – СК України),  ОСОБА_1  просив суд негайно відібрати у ОСОБА_5  малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та повернути її за місцем постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області, про відібрання та повернення дитини.
Рішення суду мотивоване тим, що у зв`язку із затвердженням 22 вересня 2016 року Апеляційним судом м. Києва у справі № 756/9263/15-ц укладеної між сторонами мирової угоди про врегулювання спору, втратив чинність укладений між  ОСОБА_1 та ОСОБА_5  нотаріально посвідчений договір від 13 червня 2016 року, а отже, внесення змін 23 вересня 2016 року до договору, який втратив чинність після затвердження судом мирової угоди, є безпідставним. Суд вважав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що визначеним місцем проживання доньки сторін є адреса проживання батька.
Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку через свого представника – адвоката Калінчука В.В.
В апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове рішення про негайне відібрання у  ОСОБА_2  малолітньої дочки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути її за місцем постійного проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційну скаргу обґрунтовано порушенням судом норм матеріального та процесуального права, та невідповідністю висновків фактичним обставинам справи. Не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що після затвердження судом мирової угоди у справі № 756/9263/15-ц нотаріально посвідчений договір між ним та відповідачкою від 13.06.2016 втратив чинність, отже внесені до нього зміни 23.09.2016 за нотаріально посвідченою угодою між ними, відповідно до яких визначено місце проживання обох дітей із ним є чинними. Суд, в порушення норми ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не врахував, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.02.2022 у справі № 755/16323/21 за позовом  ОСОБА_2 до нього про зменшення розміру аліментів на утримання дітей, встановлено преюдиційні обставини щодо визначення місця проживання доньки із батьком згідно із внесеними 23.09.2016 змінами до договору від 13.06.2021. Отже, останній нотаріально посвідчений договір від 23.09.2016 був укладений пізніше ніж затверджена судом мирова угода від 22.09.2016, а чинне законодавство України не надає мировій угоді пріоритету над іншими правочинами. 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2023 року – залишено без змін.
Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції та зазначив, що сторони у справі з метою внесення змін до мирової угоди до нотаріуса не зверталися, отже порядок проживання дітей, який визначений мировою угодою (син проживатиме із батьком, а дочка – із матір`ю), не було змінено. 

Постановою Верховного Суду від 17 грудня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Калінчуком В.В., задоволено частково. Постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2024 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції доньці сторін у справі виповнилося 9 років, на час ухвалення постанови апеляційним судом – 10 років, проте апеляційний суд не заслухав думку дитини, мотиви і висновки щодо цього питання у рішенні не виклав, отже передчасно вважати, що результат судового розгляду повністю спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Щодо руху справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року справу прийнято в провадження, призначено до судового розгляду на 27 березня 2025 року на 14 год 40 хв.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 11 березня 2025 року зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити участь малолітньої дитини    ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у судовому засіданні 27 березня 2025 року в приміщенні Полтавського апеляційного суду, зал судового засідання № 2 (м. Полтава, вул. Соборності, 17), для з`ясування її думки при вирішенні питання щодо повернення її за місцем постійного проживання разом з батьком; доручено Службі у справах дітей Бучанської районної державної адміністрації Київської області, забезпечити явку в судове засідання, яке відбудеться о 14:40 год. 27 березня 2025 року в приміщенні Полтавського апеляційного суду, зал судового засідання № 2 (м. Полтава, вул. Соборності, 17) представника Служби у справах дітей Бучанської районної державної адміністрації Київської області.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20 березня 2025 року клопотання ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів – задоволено, зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити участь малолітньої дитини    ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в судовому засіданні, яке відбудеться о 14 год 40 хв 27 березня 2025 у режимі відеоконференції для з`ясування її думки при вирішенні питання щодо повернення її за місцем постійного проживання разом з батьком.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, враховуючи висновки Верховного Суду за результатом касаційного перегляду справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається та правильно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 15 травня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 22 липня 2015 року, що набрало законної сили 25 грудня 2015 року (справа № 531/789/15-ц). (том 1, а.с. 69-70)
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 Заочним рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 22 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 грудня 2015 року у справі № 531/789/15-ц, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , третя особа – Орган опіки та піклування Голобородьківської сільської ради Карлівського району Полтавської області, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів задоволено.
Шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Карлівського районного управління юстиції Полтавської області 15 травня 2008 року за актовим записом № 30 між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 розірвано.
Залишено після розірвання шлюбу позивачці прізвище « ОСОБА_8 ».
Визначено місце проживання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю ОСОБА_5 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 12 травня 2015 року та до досягнення старшою дитиною повноліття. (том 1, а.с. 69-73)
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року у справі № 756/9263/15-ц у задоволенні позову  ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_5 , третя особа – Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів відмовлено.
Позов ОСОБА_5 до  ОСОБА_1 , третя особа – Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері задоволено.
Відібрано малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від їх батька ОСОБА_1 та передано їх матері – ОСОБА_5 за її місцем проживання. (том 1, а.с. 7-9)
Одночасно із оскарженням рішення районного суду до суду апеляційної інстанції, 13 червня 2016 року між  ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_5 (мати) укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та про визначення місця проживання дітей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заїзжай К.М. за реєстровим № 443, відповідно до пункту 1 якого місцем проживання сина сторін – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є місце проживання (реєстрації) батька, а місцем проживання доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сторони визначили місце проживання (реєстрації) матері. (том 1, а.с. 12-15)
Відповідно до пункту 4.1 договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та про визначення місця проживання дітей від 13 червня 2016 року цей договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення і діє до часу настання повнолітня дитини.
Згідно з пунктом 4.3 договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та про визначення місця проживання дітей від 13 червня 2016 року за згодою сторін у період дії цього договору, зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладеного додаткового договору, посвідченого нотаріально.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року у справі № 756/9263/15-ц за позовом  ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_5 , третя особа – Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів та позовом ОСОБА_5 до  ОСОБА_1 , третя особа – Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері була затверджена мирова угода від 21 вересня 2019 року, відповідно до пункту 1.2 якої місцем проживання сина сторін – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є місце проживання (реєстрації) батька, а місцем проживання доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сторони визначили місце проживання (реєстрації) матері. (том 1, а.с. 16-18)
Згідно з пунктом 4.1 мирової угоди ця угода набуває чинності з моменту її підписання та затвердження ухвалою Апеляційного суду м. Києва і діє до настання повноліття дитини.
Відповідно до пункту 4.3. мирової угоди за згодою сторін зміни та доповнення до неї вносяться шляхом укладення нотаріально посвідченого договору. Одностороння відмова від виконання умов цієї угоди або одностороння зміна її умов не допускається.
Всі додатки та доповнення до цієї угоди, за умови підписання їх повноваженими представниками, є невід`ємною частиною цієї угоди. (пункт 4.8 мирової угоди)
 
23 вересня 2016 року між  ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_5 (мати) укладено договір про внесення змін до договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та про визначення місця проживання дітей від 13 червня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заїзжай К.М. за реєстровим № 827, за умовами якого сторони внесли зміни  до пункту 1 договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та про визначення місця проживання дітей від 13 червня 2016 року, зазначивши, зокрема, що місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є місце проживання (реєстрації) батька. (т. 1, а.с. 19-20)
Відповідно до пунктів 6, 7 вказаного договору цей договір набуває чинності після його підписання та нотаріального посвідчення. Договір є невід`ємною частиною договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та про визначення місця проживання дітей від 13 червня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заїзжай К.М. за реєстровим № 443.

Судом також встановлено, що судовим наказом Оболонського суду м. Києва від 27 серпня 2019 року у справі № 756/10588/19 стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 08 серпня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 08 серпня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року у справі № 755/16323/21 у задоволенні позову ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів відмовлено. (т. 2, а.с. 10-15)

16 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області із заявою щодо застосування ОСОБА_5  та невідомими чоловіками до сина ОСОБА_4 фізичного та психологічного насильства, що підтверджується копією заяви та талоном-повідомленням єдиного обліку № 9392 про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) ОСОБА_1 від 16 червня 2021 року про кримінальне правопорушення та іншу подію. (т. 1, а.с. 22, 23)
 Згідно із наданих 16 червня 2021 року ОСОБА_1 письмових пояснень за даним фактом (т. 1, а.с. 24-25) вбачається, що на вимогу матері він погодився на перебування дітей із нею з 11.06.2021 по 18.06.2021, однак остання дітей не повернула йому. За фактом наведених у заяві про вчинення злочину подій за місцем перебування матері (м. Чорноморськ) він забрав сина, а доньки він не виявив, відповідачка так і не повернула доньку за місцем її проживання із батьком в обумовлений строк. 
Згідно з наданим позивачем до позову висновком експертного дослідження від 17 червня 2021 року № 043-431-2021, виготовленим на його замовлення, вбачається, що лікарем судово-медичним експертом було проведено обстеження сина сторін – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою визначення наявності та ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, в ході якого встановлено, що виявлені ушкодження у вигляді саден утворилися від дії тупого предмета, за строком давності можуть відповідати терміну 15 червня 2021 року, за ступенем тяжкості відносяться до легкого ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я). (т. 1, а.с. 26-27)
 Відповідно до психологічного висновку від 18 червня 2021 року, підготовленого психологічним центром «Відновлення» за результатами обстеження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , психологом встановлено, що  ОСОБА_6 має високий рівень ситуативної тривоги, знаходиться під дією стресової ситуації, яка вплинула на його психоемоційний стан. (т. 1, а.с. 28-29)
 
Щодо з`ясування думки дитини.
Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
Подібний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) і він є незмінним у судовій практиці.
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява  № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини  є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Частиною другою статті 162 СК України визначено, що дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Станом на час перегляду справи апеляційним судом спільна дочка сторін –  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , досягла 11 років, отже здатна висловити власну думку з приводу її відібрання та повернення батьку.
Батько наразі фактично проживає:  АДРЕСА_1 .
Апеляційним судом установлено, що малолітня донька сторін наразі проживає разом із матір`ю за межами України – у Німеччині, виїзд якої за кордон обумовлений забезпеченням безпеки дитини у зв`язку із введенням в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану через збройну агресію російської федерації.
В ході розгляду справи (в режимі відеоконференції) малолітня ОСОБА_3 пояснила суду, що проживає з мамою в Німеччині, де їй подобається жити та навчатися. Повертатися в Україну вона не бажає.
З приводу спілкування з батьком зазначила, що не заперечує спілкуватися з ним за допомогою телефонного зв`язку, але він їй дзвоне. Повертатися в Україну та жити з батьком вона не хоче, їй подобається жити з мамою. 
Окрім думки дитини, колегія суддів вважає, що повернення дитини до України в даний час, враховуючи що воєнний стан в Україні триває, буде ставити під загрозу її життя і здоров`я, забезпечення безпеки якої, у даному випадку, буде превалювати над інтересами батька.
Крім того, висновки місцевого суду про те, що остаточне місце проживання дітей було визначено за мировою угодою сторін, що затверджена ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 22 вересня 2016 року є вірним.
Як вбачається за матеріалів справи, між сторонами тривалий час існує спір з приводу проживання дітей, який неодноразово вирішувався судами. У той же час сторони намагалися вирішити спір шляхом укладення нотаріально посвідченого договору 13 червня 2016 року. 
Відповідно до норм цивільного законодавства та умов договору у разі наявності спору між сторонами щодо виконання умов договору, спір вирішується у судовому порядку. 
Оскільки, після укладення договору між сторонами 13 червня 2016 року, ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 22 вересня 2016 року була затверджена мирова угода, зміни до якої може бути внесено шляхом укладення нотаріально посвідченого договору.
23 вересня 2016 року сторонами було внесено зміни до договору від 13 червня 2016 року, чинність якого втрачена внаслідок укладення сторонами мирової угоди, затвердженої судом 22 вересня 2016 року.
Нотаріально посвідчений договір на зміну умов укладеної мирової угоди, як передбачено п.4.3 сторонами, не укладалось.
Таким чином, вимога позивача про повернення дітей за його місцем проживання на підставі нотаріально посвідченого договору від 23 вересня 2016 року про внесення змін до договору від 13 червня 2016 року, є безпідставними.
Син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 деякий час проживав разом з матір`ю та сестрою в Німеччині, після чого повернувся до України та в даний час проживає з батьком. Тому посилання позивача на те, що він не знав про місце знаходження дочки не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи.
З огляду на вищевикладене, враховуючи думку малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо її місця проживання, колегія суддів вважає, що вимога про повернення дитини за місцем постійного проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 є безпідставною та наразі не відповідає забезпеченню якнайкращих інтересів дитини.
Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, а тому воно підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Поний текст постанови складено 20 жовтня 2025 року.

Головуючий суддя                                                 Т.В. Одринська

Судді                 О.О. Панченко

               В.П. Пікуль