ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року 
м. Київ
справа № 420/10380/23
адміністративне провадження № К/990/1220/24  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
судді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів - Мацедонської В.Е., Смоковича М.І.,
розглянув у письмовому провадженні як суд касаційної інстанції адміністративну справу №        420/10380/23,
за позовом  ОСОБА_1 до НОМЕР_1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито,
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року, ухвалену в складі колегії суддів: головуючого судді Косцової І.П., суддів Осіпова   Ю.В., Скрипченка В.О.,
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1.           ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до НОМЕР_1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) (далі - відповідач, ВЧ НОМЕР_2 ) з вимогами:
1.1.          визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.04.2021 по 11.04.2023;
1.2.          зобов`язати ВЧ  НОМЕР_2 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.04.2021 по 11.04.2023 у сумі 143 923  грн 28 коп, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.
2.          На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач не виконав належним чином свій обов`язок щодо своєчасного проведення остаточного розрахунку під час звільнення позивача, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3.           ОСОБА_1 з 01.09.1999 по 10.08.2017 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 загін морської охорони). 
4.          Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 10.08.2017 №249-ОС позивача з 10.08.2017 було звільнено з військової служби у запас та виключено з списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 .
5.          Однак при звільненні позивачеві не було виплачено індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 10.08.2017.
6.          На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 у справі №420/12387/20, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2021, відповідачем 27.04.2021 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 60 030,53 грн.
7.          У зв`язку з тим, що на час звільнення позивача з ним не було проведено повного розрахунку, останній звернувся до суду з позовом про нарахування та виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, відповідно до статті 117 КЗпП України. 
8.          Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2021 у справі №420/8689/21 зобов`язано відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.08.2017 по 26.04.2021 у сумі 15 000 грн.
9.          Після виплати індексації грошового забезпечення залишилася неперерахованою одноразова допомога при звільненні з військової служби.
10.          На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 року у справі №        420/14403/22 відповідачем 12.04.2023 виплачено на користь позивача перерахунок одноразової допомоги при звільненні з військової служби у сумі 106 142,25 грн.
11.          Оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено із затримкою, останній вважає, що він має право на стягнення середнього заробітку за період з 27.04.2021 по 11.04.2023.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
12.          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2023 позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.04.2021 по 11.04.2023. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.04.2021 по 11.04.2023 в сумі 143 923,28 грн, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100, з відрахуванням із такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ВЧ НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 151 (одна тисяча сто п`ятдесят одна) грн 38 коп.
13.          Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції наголосив, що крайня дата періоду, який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку у справі №420/8689/21, - 26.04.2021. Одноразову допомогу при звільненні з військової служби у сумі 106        142,25 грн позивачу виплачено 12.04.2023. Отже, період затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби охоплюється з 27.04.2021 по 12.04.2023 (зарахування на картковий рахунок позивача одноразової грошової допомоги) та становить 715        день.
14.          Згідно з наданою відповідачем довідки про розмір грошового забезпечення позивача, його середньоденне грошове забезпечення становить 400,50 грн. Відповідно, середній заробіток за час затримки виплати позивача складає 286 357,50 грн (400,50 грн х 715 днів), що значно перевищує розмір несвоєчасно виплаченої суми одноразової допомоги при звільненні з військової служби (106 142,25 грн). 
15.          Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, і висновках Верховного Суду, викладених у постанові від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а та від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, суд першої інстанції дійшов висновку, що до цих правовідносин необхідно застосовувати принцип співмірності, указавши, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 211 194,58 грн (виплачене грошове забезпечення) / 286        357,50 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 50,26 %. 
16.          Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 37 %, становить: 400,50 грн (середньоденна заробітна плата позивача) *50,26% *715 (кількість днів затримки розрахунку) = 143    923,28 грн.
17.          Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2023 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2023 скасовано та прийнято нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Зобов`язано НОМЕР_1 загін морської охорони Державної прикордонної служби України (ВЧ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 27.04.2021 по 27.10.2021 у сумі 27 314     (двадцять сім тисяч триста чотирнадцять) грн 80 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
18.          Приймаючи зазначену постанову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, а тому він має право на нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України. Водночас суд апеляційної інстанції уважав, що суд першої інстанції допустив помилку щодо періоду та розміру виплат.
19.          Суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 117 КЗпП України (у редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»), а отже, такої, якою встановлені обмеження щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - не більше ніж за шість місяців. 
20.          Виходячи з принципу пропорційності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню, за період з 27.04.2021 по 27.10.2021 (6 місяців), з урахуванням істотності частки 37,066    %, становить: 400,50 грн (середньоденний заробіток позивача) х 37,066        % = 148,45 грн; 148,45 грн х 184 (днів затримки розрахунку) = 27    314,8 грн.
ІV. Провадження в суді касаційної інстанції
21.          09.01.2024 до Суду надійшла касаційна скарга позивача на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2023.
22.          У касаційній скарзі скаржник, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, просив його скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права та ухвалити нове, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції.
23.          Підставою для касаційного оскарження скаржник визначив пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
24.          Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, скаржник зазначив, що судом апеляційної інстанції застосовано приписи статті 117 КЗпП України, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми, викладених у постановах Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, від 09.03.2023 у справі №520/899/21, від 05.04.2023 у справі №560/13719/21 і від 30.11.2023 у справі №380/19103/22.
25.          За доводами позивача, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 117 КЗпП України (у редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»), адже правовідносини виникли до набрання чинності указаної норми, яка до 19.07.2022 не передбачала жодних обмежень в частині періоду виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
26.          Застосовуючи нову редакцію статті 117 КЗпП України, яка обмежувала виплату середнього заробітку шістьма місяцями, суд апеляційної інстанції також послався на висновки Верховного Суду щодо необхідності зменшення розміру відшкодування з урахуванням принципу пропорційності, які стосувалися застосування попередньої редакції статті 117 КЗпП України.
27.          За наслідком автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р. , суддям Мацедонській    В.Е., ОСОБА_3.
28.          Суд ухвалою від 06.02.2024 відкрив касаційне провадження за вказаною скаргою.
29.          Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 19.11.2025, у зв`язку з звільненням у відставку судді ОСОБА_3 , який входить до складу колегії суддів, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.
30.          За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській    О.Р., суддям Смоковичу М.І., Мацедонській В.Е.
31.          Від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу позивача, в якому він наполягає на її безпідставності, просить у задоволенні відмовити і залишити оскаржуване судове рішення без змін.
V. Джерела права 
32.          Статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
33.          За правилами статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
34.          У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
35.          За змістом статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
36.          При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
37.          Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
VI. Позиція Верховного Суду
38.          Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Особливістю спірних правовідносин є те, що впродовж періоду, за який позивачеві належить виплатити середній заробіток, до статті 117 КЗпП України, яка регулює загальні умови нарахування середнього заробітку, було внесено зміни.
39.          Так, статтею 117 КЗпП України (у попередній редакції) було передбачено, що середній заробіток, як вид відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок, виплачується за весь період затримки розрахунку. Законом №2352-ІХ текст статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції, відповідно до якої середній заробіток виплачується по день фактичного розрахунку, проте не більш як за шість місяців. Указана редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022.
40.          Суд першої інстанції при вирішенні спору застосував приписи статті 117 КЗпП України (у попередній редакції), у зв`язку з чим обчислив середній заробіток за період з 27.04.2021 по 11.04.2023. Застосувавши висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, та критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, наведені у цих постановах, суд першої інстанції уважав за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 143 923,28 грн.
41.          Водночас суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову та задовольняючи позовні вимоги позивача частково, застосував до спірних правовідносин статтю 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ), у зв`язку з чим обчислив середній заробіток за період з 27.04.2021 по 27.10.2021. Зменшуючи розмір відшкодування за цей період, суд апеляційної інстанції також застосував висновки, висловлені Верховним Судом у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, на підтримку позиції Великої Палати Верховного Суду. Зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27 314,80 грн.
42.          Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених у статті 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, уважає за необхідне зазначити таке.
43.          Після відкриття провадження у справі Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022 - положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону України від 20.12.2005 № 3248-IV (далі - Закону № 3248-IV), тоді як після 19.07.2022 - підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
44.          Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117        КЗпП України, у редакції Закону №      3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117        КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції №    3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
45.          Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі №        761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
46.          Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли    /    тривають після 19.07.2022, є неможливим.
47.          Проте Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 (провадження №14-85цс25) відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, про те, що з прийняттям Закону №2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.
48.          Переглядаючи справу №489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, нагадала, що в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
49.          Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом №2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
50.          З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
51.          Водночас Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата Верховного Суду сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
52.          Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
53.          Законом №2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».
54.          Отже, частина перша статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX) передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
55.          Зі змісту наведеної норми Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення юридичної визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
56.          Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
57.          Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблеми можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
58.          За позицією Великої Палати Верховного Суду, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
59.          Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
60.          Велика Палата Верховного Суду повторила, що Закон №2352-IX не змінив правової природи відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
61.          Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
62.          У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, та сформулювала правовий висновок, за яким обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
63.          Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо), для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
64.          В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, Суд зазначає, що, спираючись на критерії, наведені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
65.          Зокрема, у пунктах 58- 60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
66.          Тлумачення конструкції цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
67.          Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
68.          Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема, й у справі №489/6074/23 і Велика Палата Верховного Суду визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23).
69.          Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
70.          Установивши вказані обставини, суди попередніх інстанцій мали присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
71.          Повертаючись до обставин цієї справи та оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, Суд зазначає, що позивача було звільнено з військової служби 10.08.2017. Повний та остаточний розрахунок із позивачем було проведено 12.04.2023. Період затримки розрахунку у цій справі охоплюється періодом з 27.04.2021 по 11.04.2023, тобто спірні правовідносини охоплюють період, який виник, як до, так і після 19.07.2022. 
72.          У межах цієї справи належить ураховувати положення статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022, щодо періоду з 27.04.2021 по 18.07.2022, без обмеження строком виплати у шість місяців, та чинну редакцією статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022 по 11.04.2023, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, із урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі №    480/3105/19 та Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08.10.2025 у справі №    489/6074/23.
73.          Водночас здійснені судами обох попередніх інстанцій обчислення середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні не відповідають таким висновкам.
74.          Зокрема, суд першої інстанції дійшов висновку, що до спірних правовідносин за період з 27.04.2021 по 11.04.2023 підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022, без обмеження строком виплати у шість місяців з 19.07.2022, та визначив розмір середнього заробітку за весь спірний період.
75.          Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що до спірних правовідносин за період з 27.04.2021 по 11.04.2023 підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на момент ухвалення рішення, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями, та визначив розмір середнього заробітку лише за період, який охоплює шість місяців.
76.          Також, як убачається зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, судом не було встановлено співвідношення між загальною сумою, яка належала позивачеві при звільненні, та невиплаченою сумою.
77.          У зв`язку з наведеним Суд погоджується з доводами скаржника, що висновки суду апеляційної інстанції щодо розміру середнього заробітку, який має бути стягнутий з відповідача на користь позивача, є помилковими.
78.          Таким чином, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду (за весь спірний період до 19.07.2022 та за шість місяців щодо періоду після 19.07.2022), судом апеляційної інстанції підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
79.          Установивши вказані обставини, суд апеляційної інстанції має присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
80.          Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
81.          Відповідно до підпункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
82.          Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України).
83.          З огляду на викладене, Суд дійшов висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права, і, як наслідок, висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
84.          Під час нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови та установити наведені в ній обставини, які входять до предмету доказування. 
85.          З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
86.          Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:          
87.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
88.          Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року скасувати, а справу № 420/10380/23 направити на новий судовий розгляд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
89.          Судові витрати не розподіляються.
90.          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач:                                                                      О.Р. Радишевська 
Судді:                                                                                          В.Е. Мацедонська
                                                                                          М.І. Смокович