УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 629/4227/19
провадження № 51 - 3334 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 червня 2025 року щодо ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019220380000903 від 19 червня 2019 року, щодо 
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Лозова Харківської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за ст. 121 ч. 2 КК України, 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від               18 грудня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ст. 121 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Початок строку відбування покарання вказано рахувати з моменту затримання ОСОБА_5 . 
На підставі ст. 72 ч. 5 КК України у строк покарання ОСОБА_5 зараховано час його попереднього ув`язнення з 24 червня 2019 року по 19 березня 2020 року.
Частково задоволено цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 24 533 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 500 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Залишено без розгляду цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 . 
Вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.
19 червня 2019 року приблизно о 01 годині 30 хвилин ОСОБА_5 знаходився у квартирі АДРЕСА_2 своєї знайомої ОСОБА_8 , розташованої у будинку АДРЕСА_3 . Помітивши на телефоні ОСОБА_8 повідомлення від раніше не знайомого йому ОСОБА_9 , ОСОБА_5 вирішив з`ясувати у останнього характер стосунків між ним та ОСОБА_8 і з цією метою по телефону викликав його у двір до вказаного вище будинку. Приблизно о 02 годині ОСОБА_5 вийшов з квартири на вулицю до вказаного будинку, де за його ініціативи між ним та ОСОБА_9 на ґрунті особистих неприязних стосунків виникла сварка, під час якої у ОСОБА_5 виник умисел на заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. При цьому ОСОБА_5 , будучи майстром спорту з вільної боротьби, володіючи технічними прийомами та спеціальними навичками, у тому числі, що виводять особу з рівноваги, мав явну перевагу у вазі тіла та фізичній силі перед                      ОСОБА_9 , у ході сварки, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер    свого діяння у вигляді умисного застосування фізичного насильства, діючи з непрямим умислом, з великою силою, умисно наніс удар кулаком в нижню щелепу ОСОБА_9 , від якого останній впав на асфальт.
В результаті вказаних дій ОСОБА_9 вдарився головою об асфальт, втратив свідомість та отримав тяжку закриту черепно-мозкову травму, яка утворилася внаслідок його падіння з висоти власного зросту на площину і удару потиличною ділянкою об неї з наданням тілу прискорення та відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, та синця на нижній щелепі зліва на рівні 3-5 зубів (4x2,5 см), який відноситься до легких тілесних ушкоджень.
21 червня 2019 року ОСОБА_9 від отриманих тілесних ушкоджень помер у медичному закладі.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 червня 2025 року залишено без задоволення апеляційні скарги  прокурора у кримінальному провадженні                    ОСОБА_4 і потерпілої ОСОБА_6 та задоволено частково апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 і його захисника - адвоката                          ОСОБА_10 . Змінено вирок  Амур-Нижньодніпровського районного суду                     міста Дніпропетровська від 18 грудня 2023 року, перекваліфіковано дії ОСОБА_5 зі ст. 121 ч. 2 КК України на ст. 119 ч. 1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 закрито на підставі                            ст. 284 ч. 2 п. 1 КК України, звільнено ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст. 119 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заданої кримінальним правопорушенням, залишено без розгляду.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, при цьому посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки апеляційний суд в порушення вимог ст. 370, 419 КПК України належним чином не обґрунтував своє рішення в частині перекваліфікації дій ОСОБА_5 і не застосував ст. 121 ч. 2 КК України, тобто закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню. Також вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, з урахуванням необхідності кваліфікації дій            ОСОБА_5 за ст. 121 ч. 2 КК України, на якій наполягає прокурор.  
В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує, що апеляційний суд, перекваліфікувавши дії ОСОБА_5 на ст. 119 ч. 1 КК України, не надав оцінки кожному доводу, наведеному у вироку суду першої інстанції про наявність у діях останнього складу злочину, передбаченого ст. 121 ч. 2 КК України. Звертає увагу на конкретні обставини скоєного злочину, виникнення конфлікту через провокативні дії ОСОБА_5 , який, будучи майстром спорту з вільної боротьби у надважкій вазі, володіючи технічними прийомами та спеціальними навичками, мав явну перевагу у вазі тіла та фізичній силі перед ОСОБА_9 , розумів та розраховував, що внаслідок нанесення без будь-якого попередження, з великою силою, різкого, цілеспрямованого удару в нижню щелепу ОСОБА_9 останній неминуче впаде на асфальт, від чого його здоров`ю буде спричинена тяжка шкода, тобто усвідомлював суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачав його наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання. 
Крім того, прокурор наполягає на наявності в діях ОСОБА_5 ознак складу злочину, передбаченого ст. 121 ч. 2 КК України та вважає, що саме за цією нормою Закону йому повинно бути призначене покарання, яке буде відповідати тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі ОСОБА_5 , а саме покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Суд апеляційної інстанції, на думку прокурора, в порушення вимог ст. 419 КПК України належним чином не перевірив доводи його апеляційної скарги, не обґрунтував своє рішення та безпідставно залишив апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Мотиви Суду
Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо
з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу,
та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України
та на які є посилання в касаційній скарзі прокурора, не є відповідно до вимог
ст. 433 ч. 1, ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.
Як убачається із копій судових рішень та матеріалів провадження за скаргою,  ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2024 рокувирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 грудня 2023 року, яким ОСОБА_5 було засуджено за ст. 121 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, скасовано, його дії перекваліфіковано зі ст. 121 ч. 2 КК України на ст. 119 ч. 1 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Постановою Верховного Суду від 10 грудня 2024 року частково задоволено касаційні скарги прокурора та потерпілої,  ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. При цьому суд касаційної інстанції погодився з перекваліфікацією дій ОСОБА_5 зі ст. 121 ч. 2 КК України на ст. 119 ч. 1 КК України, однак визнав невідповідним призначене покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.
Під час нового апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційних скарг ОСОБА_5 , його захисника - адвоката ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_4 , належним чином перевірив викладені у ній доводи, при цьому мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційні скарги сторони захисту задовольнив частково та залишив без задоволення апеляційні скарги потерпілої і прокурора.
Так суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст. 439 КПК України врахував висновки Верховного Суду, який у своєму рішенні від 10 грудня 2024 року відхилив доводи касаційної скарги прокурора ОСОБА_4 , які є аналогічними до його поданої касаційної скарги в частині перекваліфікації дій ОСОБА_5 , та вказав про те, що сукупність зібраних доказів підтверджує необхідність перекваліфікації дій  ОСОБА_5  зі ст. 121 ч. 2 ККУкраїни на ст. 119 ч. 1 КК України.
У своєму рішенні суд апеляційної інстанції послався на висновки Верховного Суду, які висловлені у постанові від 10 грудня 2024 року, де доводи касаційної скарги прокурора щодо перекваліфікації дій ОСОБА_5 були аналогічними до доводів його касаційної скарги, поданої після повторного апеляційного розгляду. У поданій касаційній скарзі, що розглядається, прокурор повторно посилається на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, надає доказам іншу оцінку ніж надану апеляційним судом та вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і необхідність призначення покарання за ст. 121 ч. 2 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями                 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Апеляційний суд свої висновки щодо перекваліфікації дій ОСОБА_5  зі                  ст. 121 ч. 2 ККУкраїни на ст. 119 ч. 1 КК України належним чином обґрунтував, навівши відповідні мотиви прийнятого рішення. При цьому під час нового апеляційного розгляду суд врахував вказівки Верховного Суду, зазначивши, що зібрані у справі докази у своїй сукупності підтверджують вину ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого  ст. 119 ч. 1 КК України, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без застосування ст. 75 КК України.
Разом із цим, як убачається з ухвали апеляційного суду, до початку апеляційного розгляду обвинуваченим ОСОБА_5 та його захисником ОСОБА_11 було подано клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 ч. 1 п. 3 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження.
Розглянувши таке клопотання, апеляційний суд встановив, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 119 ч. 1 КК України, відповідно до ст. 12  КК України відноситься до злочину невеликої тяжкості і строк давності притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за цей злочин сплинув                          19 червня 2024 року, та дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.
Отже, доводи касаційної скарги прокурора про те, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які призвели до неправильного застосуванню закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними, а його твердження про відсутність належних доказів, які б вказували на неправильність перекваліфікації дій ОСОБА_5 наст. 119 ч. 1 КК України є безпідставними.
Доводи касаційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого також є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції, врахувавши вказівки Верховного Суду у постанові від 10 грудня 2024 року,  призначив                       ОСОБА_5 покарання в межах ст. 119 ч. 1 КК України, а саме у виді позбавлення волі на строк 5 років без застосування ст. 75 КК України, а в подальшому, встановивши відповідні підстави,  закрив кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строку притягнення особи до кримінальної відповідальності і таке рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим. 
Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог                              ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.
Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Верховний Суд
постановив:
Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 червня 2025 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3