УХВАЛА
 
10 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 910/10365/15
провадження № 12-45гс25
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Уркевича В. Ю.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Шевцової Н. В.,
перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду
справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дагмар-Інвест», треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фросбі-М», про звернення стягнення на предмет іпотеки
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» на рішення Господарського суду міста Києва від 30 січня 2024 року, постановлене суддею Сіваковою В. В., та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28 жовтня 2024 року, ухвалену колегією 
у складі суддів Майданевича А. Г., Коротун О. М., Ткаченка Б. О.,
УСТАНОВИЛА:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
1.                Публічне акціонерне товариство «Златобанк» (далі - ПАТ «Златобанк») 
у квітні 2015 року звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дагмар-Інвест» (далі - ТОВ «Дагмар-Інвест»), у якому з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просило в рахунок погашення заборгованості Товариства з обмеженою діяльністю «Фросбі-М» 
(далі - ТОВ «Фросбі-М») за кредитним договором від 23 вересня 2013 року № 255/1/13-KL, що станом на 17 квітня 2015 року становила 2 376 007,62 дол. США за тілом кредиту та відсотками та 50 868,72 грн - пені, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: Хмельницька область, м. Нетішин, вул. Лісова (вул. Калініна), будинок 1-Б (один б), загальною площею 1 836,60 кв. м (опис об'єкта: І А - торгове приміщення загальною площею 1 539,40 кв. м; А - підвальне приміщення загальною площею 297,20 кв. м) та належить на праві власності ТОВ «Дагмар-Інвест», право власності на яке зареєстроване державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д. В. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 жовтня 2013 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 178113968105, номер запису про право власності 2827087, на користь ПАТ «Златобанк», визначивши початкову ціну продажу предмета іпотеки відповідно до положень законів України «Про виконавче провадження» та «Про іпотеку».
2.                Позивач обґрунтовував пред'явлений позов тим, що ТОВ «Фросбі-М» порушило зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором, а тому в ПАТ «Златобанк» виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 11 жовтня 2013 року, укладеним між ПАТ «Златобанк» та ТОВ «Дагмар-Інвест» на забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Фросбі-М» за кредитним договором від 23 вересня 2013 року № 255/1/13-KL.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3.                Рішенням від 30 січня 2024 року Господарський суд міста Києва відмовив 
у задоволенні позову ПАТ «Златобанк».
4.                Ухвалою від 01 липня 2024 року Північний апеляційний господарський суд замінив ПАТ «Златобанк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» (далі - ТОВ «ФК «Ю-Бейс»).
5.                Постановою від 28 жовтня 2024 року Північний апеляційний господарський суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Ю-Бейс», рішення Господарського суду міста Києва від 30 січня 2024 року - без змін.
6.                Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що під час розгляду справи № 910/22361/15 суд встановив фактичний розмір заборгованості за кредитним договором від 23 вересня 2013 року № 255/1/13-KL, який включає заборгованість, на наявність якої посилається позивач у цій справі, та що ця заборгованість повністю погашена.
7.                Оскільки на момент розгляду справи, яка переглядається, набрали законної сили судові рішення у справах № 910/17691/15, № 910/18215/15, № 910/9544/15, № 910/22361/15, не потребують повторного доказування обставини, які були встановлені під час розгляду цих справ, щодо: 1) дійсності та правомірності односторонніх правочинів ТОВ «Фросбі-М» про зарахування зустрічних однорідних вимог за кредитним договором від 23 вересня 2013 року № 255/1/13-KL на загальну суму 2 136 850,78 дол. США; 2) визнання припиненими з 12 лютого 2015 року шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог зобов'язань ТОВ «Фросбі-М» перед ПАТ «Златобанк» за кредитним договором від 23 вересня 2013 року № 255/1/13-KL у частині заборгованості в розмірі 2 136 850,78 дол. США; 3) відсутності у ПАТ «Златобанк» з 12 лютого 2015 року права вимоги до ТОВ «Фросбі-М» на загальну суму 2 136 850,78 дол. США за цим кредитним договором; 4) повного погашення ТОВ «Фросбі-М» перед ПАТ «Златобанк» заборгованості за кредитним договором від 23 вересня 2013 року № 255/1/13-KL 
у частині тіла кредиту в сумі 169 349,22 дол. США, в частині відсотків - 24 030,72 дол. США за період з 27 вересня 2013 року до 19 серпня 2015 року, 
в частині пені - 22 999,79 грн, у частині штрафу - 5 000,00 грн, у частині відсотків - 43 010,71 дол. США за період з 20 серпня 2015 року до 22 травня 2017 року, та відсутності у ПАТ «Златобанк» права вимоги до ТОВ «Фросбі-М» на ці або інші суми.
8.                Суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що викладені обставини та судові рішення повністю спростовують твердження позивача про наявність у ТОВ «Фросбі-М» заборгованості перед ПАТ «Златобанк» за кредитним договором від 23 вересня 2013 року № 255/1/13-KL як у розмірі 2 376 007,62 дол. США за основним боргом та відсотками та 50 868,72 грн - пені, що зазначена позивачем у його заяві від 20 травня 2015 року про зменшення розміру позовних вимог, так і в розмірі 4 820 430,26 дол. США (2 306 200,00 дол. США за тілом кредиту та 2 514 230,26 дол. США за відсотками), що зазначена в його запереченнях від 07 листопада 2023 року та доданій до заяви довідці від 23 червня 2023 року.
9.                Отже, суди виснували, що у зв'язку з припиненням (виконанням) основного зобов'язання за кредитним договором іпотека за договором іпотеки є також припиненою, а тому позов не є обґрунтованим, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів наявності заборгованості за кредитним договором від 23 вересня 2013 року № 255/1/13-KL.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
10.           ТОВ «ФК «Ю-Бейс» у листопаді 2024 року направило до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30 січня 2024 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28 жовтня 2024 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
11.           Заявник зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, та як підстави касаційного оскарження цих судових рішень визначив те, що:
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 904/1427/21, щодо порядку застосування правил статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України);
- суди першої та апеляційної інстанцій помилково вважали, що оскільки на момент розгляду цієї справи набрали законної сили судові рішення 
у справах № 910/17691/15, № 910/18212/15, № 910/9544/15, № 910/22361/15, то обставини, які були встановлені під час розгляду цих справ, не підлягають доказуванню у справі, що розглядається;
- суди попередніх інстанцій не дослідили того факту, що у ТОВ «Фросбі-М» є непогашена заборгованість перед ПAT «Златобанк» за кредитним договором, та не надали оцінки тому, що на виконання Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 
(далі - Закон № 4452-VI) згідно з наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПAT «Златобанк» від 04 липня 2016 року на підставі пунктів 1, 2, 7 частини третьої статті 38 цього Закону віднесено до нікчемних угоду, оформлену заявою ТОВ «Фросбі-М» від 12 лютого 2015 року, про зарахування зустрічних однорідних вимог за кредитним договором, договором банківського вкладу «Універсальний» від 14 лютого 2014 року № 055273, укладеним між ПAT «Златобанк» та ОСОБА_1., та договором банківського вкладу «Універсальний» від 14 лютого 2014 року № 055270, укладеним між ПAT «Златобанк» та ОСОБА_1., на загальну суму 2 079 028,01 дол. США;
- суд апеляційної інстанції мав надати преюдиційне значення тільки фактам, встановленим судами у справах № 910/9544/15, № 910/17681/15, № 910/18212/15, № 910/22361/15, а не правовій оцінці, зробленій судами в межах зазначених справ та самостійно на підставі зібраних доказів та встановлених обставин, зробити висновки щодо чинності правовідносин за кредитним договором та наявності непогашеної заборгованості;
- суд апеляційної інстанції неправильно застосував приписи пунктів 1.8, 10.12, 10.13, 10.20 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України (далі - НБУ) від 12 листопада 2003 року № 492;
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 січня 2022 року у справі № 910/10784/16, за змістом яких саме собою невиконання посадовими особами банку припису щодо здійснення розрахунків через кореспондентський рахунок НБУ, наведених у постанові НБУ № 293/БТ про віднесення банку до категорії проблемних, за буквальним змістом статті 38 Закону № 4452-VI не є підставою для висновку про нікчемність спірного правочину, але встановлення судом цього факту разом з іншими встановленими фактичними обставинами справи може підтверджувати наявність таких підстав;
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, відповідно до яких визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не приведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним на підставі закону; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні норми матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину;
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 травня 2023 року 
у справі № 910/10442/21, від 09 квітня 2024 року у справі № 2-2328/11, щодо порядку застосування статей 79, 86 ГПК України;
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 914/3217/16, щодо порядку застосування правил статті 601 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини третьої статті 203 Господарського кодексу України;
- суди попередніх інстанцій не врахували всіх істотних обставин справи, у зв'язку із чим неправильно застосували норми матеріального права, зокрема правила статей 215, 216, 236, 512, 514, 598 ЦК України, статті 38 Закону № 4452-VI та норми процесуального права;
- відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо визнання нікчемним правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог, вчиненого до запровадження тимчасової адміністрації в проблемному банку, за умови, що кредитор банку отримав гарантовану суму відшкодування за вкладами в розмірі 200 000,00 грн та на підставі того самого договору здійснив зарахування зустрічних вимог з банком, тим самим надав перевагу відповідному кредитору;
- суди попередніх інстанцій не дослідили всіх наявних доказів, зокрема й розрахунок заборгованості станом на 01 жовтня 2023 року, складений позивачем, виписки з особових рахунків ТОВ «Фросбі-М», не навели висновків щодо перевірки та оцінки розрахунку заборгованості на відповідність умовам кредитного договору щодо порядку та підстав нарахування відсотків та пені;
- суд апеляційної інстанції не дослідив зібраних у справі доказів, а саме повідомлення банку від 29 вересня 2016 року про нікчемність правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог від 12 лютого 2015 року, факт отримання ОСОБА_1 гарантованої суми відшкодування в розмірі 200 000,00 грн у період тимчасової адміністрації (08 травня 2015 року).
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
12.           Ухвалою від 13 січня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «ФК «Ю-Бейс», призначив розгляд справи у відкритому судовому засіданні та надав учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
13.           Ухвалою від 05 лютого 2025 року колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду передала цю справу на розгляд об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду на підставі 
частини другої статті 302 ГПК України.
14.           Ухвалою від 04 липня 2024 року об'єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду передала цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків, викладених 
у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 922/2013/18, від 25 березня 2021 року 
у справі № 911/2961/19, від 30 серпня 2022 року у справі № 904/1427/21, 
у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 357/16765/14-ц, від 25 квітня 2023 року 
у справі № 761/37438/20, у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 600/1876/22-а, від 25 листопада 2022 року у справі № 600/1167/22-а, від 29 лютого 2024 року 
у справі № 420/13121/22, від 22 вересня 2022 року у справі № 420/4977/20, від 20 грудня 2024 року у справі № 380/16592/22.
Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
15.           Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, об'єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду керувалася таким.
16.           Згідно із частиною третьою статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об'єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об'єднаної палати) іншого касаційного суду. 
17.           За загальним правилом, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 74 ГПК України).
18.           Водночас стаття 75 ГПК України встановлює підстави звільнення від доказування, що зрозуміло з її найменування «Підстави звільнення від доказування».
19.           Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
20.           Такий припис частини четвертої статті 75 ГПК України спрямований на забезпечення дотримання принципу правової визначеності та його складової 
res judicata.
21.           В основі принципу правової визначеності як одного з істотних елементів принципу правовладдя (верховенства права) лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов'язковим для сторін і не може переглядатися [рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у справі «Брумареску проти Румунії» (заява № 28342/95)]. Базове тлумачення принципу res judicata наведено у рішеннях ЄСПЛ у справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99), «Науменко проти України» (заява № 41984/98), «Праведная проти Росії» (заява № 69529/01), «Христов проти України» (заява № 24465/04), «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03), в яких цей принцип розуміють як елемент принципу юридичної визначеності.
22.           Частинами першою та другою статті 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
23.           До основних засад (принципів) господарського судочинства відносяться принципи верховенства права, обов'язковості судового рішення (пункти 1, 7 частини третьої статті 2 ГПК України).
24.           Згідно із частиною першою статті 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
25.           Подібні правила встановлені у Конституції України, де зазначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 8). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (стаття 129).
26.           Об'єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду наголосила на потребі забезпечення принципу res judicata, який є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.
27.           Принцип res judicata передбачає, що перегляд остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду не може бути здійснений лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають реалізовуватися винятково для виправлення судових помилок і недоліків (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 квітня 2023 року у справі № 904/5121/19).
28.           До того ж, за змістом цього принципу жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (постанова об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 серпня 2023 року у справі № 927/211/22).
29.           Поняття «перегляд» охоплює не лише перегляд рішення суду нижчої інстанції судом вищої інстанції в межах однієї справи чи перегляд рішення за нововиявленими обставинами. У рішенні від 25 листопада 2021 року у справі «Центр «Украса» проти України» (заява № 2836/10) ЄСПЛ дійшов висновку, що судові рішення у провадженні № 15/140 фактично нівелювали результати провадження № 12/254, що призвело до порушення принципу юридичної визначеності, та констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
30.           Об'єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що правило про звільнення від доказування, передбачене частиною четвертою статті 75 ГПК України, має абсолютний характер, така його дія спрямована на те, щоб спір між сторонами вирішувався в одній судовій справі, а не був штучно розбитий на декілька позовів / справ, де сторони мали б можливість подавати нові докази на підтвердження чи спростування тих самих фактів.
31.           Інше тлумачення створює можливість «спростування преюдиційних обставин» за допомогою нових доказів, призводить до розмивання змісту частини четвертої статті 75 ГПК України, а відтак до правової невизначеності, адже не зрозуміло, за яких умов, керуючись якими критеріями, суд замість застосування приписів частини четвертої статті 75 ГПК України має надати стороні можливість доводити / спростовувати за допомогою нових доказів ті чи інші обставини, що входять до предмета доказування і були вже встановлені в іншій справі за участю тих самих учасників справи.
32.           Об'єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду звернула увагу, що зазначене узгоджується з висновком, викладеним у її постанові від 18 червня 2021 року у справі № 910/16898/19.
33.           Водночас у касаційній скарзі заявник послався на висновок,викладений у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 904/1427/21: «У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі № 922/2013/18, від 25.03.2021 року у справі № 911/2961/19 зазначено, що звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов'язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях в інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами, встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу».
34.           Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду 
у справі № 904/1427/21 зазначив: «Позивач не навів доводів щодо того, що встановлені обставини у справі № 910/17528/15 обов'язково підлягають повторному встановленню та доказуванню у цій справі. Суди попередніх інстанцій у цій справі не встановили доказів, наданих позивачем, які б спростовували обставини, встановлені судами у справі № 910/17528/15. Отже, Верховний Суд базувався на тому, що була потенційна можливість спростування преюдиційних обставин, встановлених судами у іншій справі під час вирішення спору між тими самими сторонами, шляхом надання сторонами нових доказів».
35.           У постанові від 08 серпня 2019 року у справі № 922/2013/18, де вперше сформульовано відповідний висновок, йшлося про відмінність правової оцінки від обставин справи, зокрема: «Суд касаційної інстанції зазначає, що преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Відповідно до приписів частини сьомої статті 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту під час розгляду іншої справи, не є обов'язковою для господарського суду. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють винятково ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17».
36.           Втім, в наступному абзаці Верховний Суд вже надав відмінне, більш розширене тлумачення змісту частини четвертої статті 75 ГПК України, зазначив: «Звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов'язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами, встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням потрібних матеріально-правових норм».
37.           Об'єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала, що висновки, подібні до викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08 серпня 2019 року 
у справі № 922/2013/18, від 25 березня 2021 року у справі № 911/2961/19, від 30 серпня 2022 року у справі № 904/1427/21, щодо застосування положень частини четвертої статті 75 ГПК України, яким кореспондують правила частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України
 (далі - ЦПК України) та частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), містяться також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 357/16765/14-ц, від 25 квітня 2023 року у справі № 761/37438/20 та постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 600/1876/22-а, від 25 листопада 2022 року у справі № 600/1167/22-а, від 29 лютого 2024 року у справі № 420/13121/22, від 22 вересня 2022 року у справі № 420/4977/20, від 20 грудня 2024 року 
у справі № 380/16592/22.
38.           З наведеними висновками об'єднана палата не погодилася та вважала, що наявні підстави для відступу від них.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
39.           У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
40.           Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
41.           У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики. 
42.           Відповідно до частин першої, четвертої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
43.           ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів правовладдя (верховенства права) є принцип правової визначеності, який, зокрема, вимагає, щоб у разі остаточного вирішення справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії» (Lupeni greek catholic parish and others v. Romania), заява № 76943/11).
44.           Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба 
в з'ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Веренцов проти України», 
заява № 20372/11; рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії» (Del Rio Prada v. Spain), заява № 42750/09).
45.           У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
46.           В інших справах ЄСПЛ також неодноразово зазначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у разі потреби та в обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справі «Проценко проти Росії», заява № 13151/04, пункт 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник проти Росії», заява № 8269/02, пункт 38).
47.           У пунктах 34, 39 остаточного рішення від 07 жовтня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ наголосив на такому: коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується; сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції; завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме в розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (рішення у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98, пункт 65); у цьому зв'язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (рішення у справах «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, пункти 29, 30, «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02, пункти 36, 37); неспроможність вищого суду впоратись із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції (див. рішення у справі «Падурару проти Румунії» (Paduraru v. Romania), заява № 63252/00, пункти 98, 99); Суд визнає, що, дійсно, можуть існувати переконливі причини для перегляду тлумачення законодавства, яким потрібно керуватись; сам Суд, застосовуючи динамічний та еволюційний підходи в тлумаченні Конвенції, у разі необхідності може відходити від своїх попередніх тлумачень, тим самим забезпечуючи ефективність та актуальність Конвенції (рішення у справах «Вілхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії» (Vilho Eskelinen and Others v. Finland), заява № 63235/00, пункт 56, та «Скоппола проти Італії» (Scoppola v. Italy), заява № 10249/03, пункт 104).
48.           У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, потрібно пам'ятати також і про обов'язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47).
49.           Судді повинні послідовно застосовувати закон. Проте якщо суд вирішує відійти від попередньої практики, на це потрібно чітко вказувати в рішенні (пункт 49).
50.           Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності у вирішенні спірних ситуацій для учасників справи.
51.           Водночас принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки 
в протилежному випадку це б унеможливлювало виправлення судом своєї позиції або ж гальмувало б динамічний розвиток права та суспільних відносин.
52.           В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до Закону № 1402-VIII та ГПК України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.
53.           Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 45 Закону № 1402-VIII Велика Палата Верховного Суду як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду забезпечує, зокрема, у визначених законом випадках здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права. 
54.           Щоб гарантувати юридичну визначеність, Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання [постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 09 лютого 2021 року 
у справі № 381/622/17 (пункт 41)].
55.           Тож Велика Палата Верховного Суду може відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належних підстав. Такі підстави мають бути належно мотивовані не лише в постанові Великої Палати Верховного Суду за наслідками вирішення спору по суті, а й в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
56.           Велика Палата Верховного Суду вважає, що справу потрібно повернути на розгляд об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з таких підстав.
57.           Відповідно до частини третьої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об'єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об'єднаної палати) іншого касаційного суду.
58.           Отже, зміст частини третьої статті 302 ГПК України дає підстави виснувати, що має бути потреба відступу; така потреба виникає з певних об'єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані, також відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень без вагомої для цього причини.
59.           Так, об'єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, просила відступити від правових висновків, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08 серпня 2019 року 
у справі № 922/2013/18, від 25 березня 2021 року у справі № 911/2961/19, від 30 серпня 2022 року у справі № 904/1427/21, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 вересня 2019 року 
у справі № 357/16765/14-ц, від 25 квітня 2023 року у справі № 761/37438/20, 
у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 600/1876/22-а, від 25 листопада 2022 року 
у справі № 600/1167/22-а, від 29 лютого 2024 року у справі № 420/13121/22, від 22 вересня 2022 року у справі № 420/4977/20, від 20 грудня 2024 року 
у справі № 380/16592/22, щодо застосування норм частини четвертої статті 75 ГПК України, яким кореспондують приписам частини четвертої статті 82 ЦПК України та частини четвертої статті 78 КАС України, зокрема стосовного того, що звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.
60.           Водночас Велика Палата Верховного Суду зауважує, що вона вже неодноразово формулювала правові висновки щодо преюдиційного значення обставин, встановлених під час розгляду іншої справи, а також здійснила розмежування власне преюдиційних обставин та правової оцінки (правових висновків), зробленої судом на підставі таких обставин. Зокрема, за наслідками розгляду справи № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду 
у пунктах 136-138 постанови від 23 листопада 2021 року зробила такі висновки: 
«136. Отже, обставини справи - це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності (статті 77-80 ЦПК України) суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин.
137. Від встановлення судом обставин справи потрібно відрізняти правові висновки, які робить суд на підставі таких обставин, у тому числі оціночні, наприклад про дотримання розумного строку, про те, чи мала сторона знати про певні обставини, чи є причина поважною, чи перевищує розмір неустойки розмір збитків та чи є таке перевищення значним тощо […].
138. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють винятково ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Такі висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18, пункт 32)».
61.           У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду вже зробила висновок щодо порушеного в ухвалі об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про передачу справи правового питання, зокрема, стосовно преюдиційного характеру обставин, встановлених судом в іншій справі.
62.           Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції потрібно базуватися на тому, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об'єднаної палати касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об'єднаної палати, палати й колегії суддів касаційного суду.
63.           У разі, якщо правові висновки мають однаковий пріоритет (тобто не переважають один над одним залежно від того, сформульовані вони колегією суддів, судовою палатою, об'єднаною палатою чи Великою Палатою Верховного Суду), Велика Палата Верховного Суду наголошує, що суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (постанови від 30 січня 2019 року 
у справі № 755/10947/17, від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 906/1026/22).
64.           З огляду на ієрархію висновків викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц висновки мають вищий пріоритет під час вирішення спорів у подібних правовідносинах.
65.           Об'єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не ставить питання про відступ від правового висновку вищого пріоритету, тобто від висновку Великої Палати Верховного Суду, навпаки - погоджується з ним.
66.           Питання оцінки правильності застосування норм права іншим касаційним судом за наявності висновку Великої Палати Верховного Суду, щодо відступу від якого питання не порушується, не входить до переліку підстав передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначених статтею 302 ГПК України.
67.           Оскільки Велика Палата Верховного Суду вже сформулювала загальний висновок щодо оцінки преюдиційності обставин, встановлених під час розгляду іншої справи, від якого об'єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не просить відступити, то підстави для передачі цієї справи на її розгляд за частиною третьою статті 302 ГПК України є необґрунтованими.
Загальні висновки
68.           Відповідно до частини шостої статті 303 ГПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об'єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об'єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.
69.           Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 303 ГПК України.
70.           Керуючись статтями 302, 303 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Справу № 910/10365/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дагмар-Інвест», треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фросбі-М», про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» на рішення Господарського суду міста Києва від 30 січня 2024 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28 жовтня 2024 року повернути на розгляд колегії суддів об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                      В. Ю. Уркевич
 
Судді:                                    О. О. Банасько                                           О. В. Кривенда
 
                                               О. Л. Булейко                                             М. В. Мазур 
 
                                               І. А. Воробйова                                          С. О. Погрібний
 
                                               О. А. Губська                                              Н. С. Стефанів
 
                                               А. А. Ємець                                                 Т. Г. Стрелець
 
                                                Л. Ю. Кишакевич                                      О. В. Ступак
 
                                               В. В. Король                                                І. В. Ткач
 
                                               С. І. Кравченко                                          Н. В. Шевцова

Ухвала оформлена суддею Погрібним С. О. у порядку частини третьої статті 314 ГПК України.