ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 464/755/23
провадження № 61-360св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - | Луспеника Д. Д., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., | Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - Львівська міська рада,
відповідачка - ОСОБА_1 ,
третя особа - Головне управління Державної податкової служби України
у Львівській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Львівської міської ради на постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Крайник Н. П., Левика Я. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2023 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути безпідставно збережені кошти у розмірі 710 270,79 грн.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у ОСОБА_1 виник обов`язок зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, проте відповідачка такі вимоги не виконала. Відповідно до листа ГУ ДПС у Львівській області від 14 вересня 2021 року № 10671/5/13-01-24-05-06 у ОСОБА_1 станом на 01 вересня 2021 року наявна заборгованість зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 304 476,20 грн. Департаментом економічного розвитку у 2021 році проведено досудову роботу, скеровано листи-попередження про необхідність погашення суми заборгованості. Проте заборгованість продовжує зростати, зокрема відповідно до листа ГУ ДПС у Львівській області від 28 грудня 2022 року № 1015/5/13-01-24-05-07 заборгованість ОСОБА_1 зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, становить
510 531,35 грн, з яких: 40 027,64 грн - за об`єкти житлової нерухомості (код платежу 18010200), 470 503,71 грн - за об`єкти нежитлової нерухомості (код платежу 18010300). Враховуючи надану ГУ ДПС у Львівській області довідку про податкову заборгованість ОСОБА_1 , в неї станом на 13 березня 2023 року наявна заборгованість зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 710 270,79 грн.
Таким чином, місцевий бюджет недоотримав значну суму коштів, яку мав би отримати від сплати відповідачкою податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що значною мірою порушує інтереси територіальної громади м. Львова.
На підставі наведеного, посилаючись на положення статей 1212-1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач просив задовольнити позов.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13 березня 2024 року у складі судді Сабари Л. В. позов Львівської міської ради задоволено частково. Стягнуто
з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі 304 476,20 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто
з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 4 567,10 грн.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, ОСОБА_1 , як власник об`єктів нерухомого майна, без достатньої правової підстави за рахунок територіальної громади зберегла у себе кошти в розмірі 304 476,20 грн (станом на 01 вересня 2021 року), які мала сплатити як податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а тому зобов`язана повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Щодо інших вимог, то районний суд вказав, що зважаючи на те, що спір у межах суми 206 055,125 грн, що охоплюється ціною позову, був предметом розгляду
у справі № 380/11577/22 про стягнення податкового боргу, що перебувала в провадженні Львівського окружного адміністративного суду, яким ухвалено рішення, та частково задоволено вимоги ГУ ДПС у Львівській області до ОСОБА_1 , а також те, що спір у межах суми 199 739,44 грн, заявленої відповідно до заяви про збільшення позовних вимог, не підтверджений жодними доказами, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.
Додатковим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 березня
2024 року у складі судді Сабари Л. В. заяву представника відповідачки Галайського Ореста Вікторовича про стягнення 62 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 720,00 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.
Суд першої інстанції проаналізувавши надані стороною відповідачки докази на підтвердження понесених судових витрат, з урахуванням складності справи, відповідно до принципу співмірності, а також з огляду на наявність заперечень позивача, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правову допомогу до 10 000,00 грн, оскільки такий розмір витрат на оплату послуг адвоката відповідатиме критеріям, закріпленим Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України). Ураховуючи часткове задоволення позовних вимог, місцевий суд дійшов висновку про те, що з позивача на користь відповідачки належить стягнути судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 720,00 грн.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог Львівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 304 476,20 грн та судового збору скасовано та постановлено в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення суду задоволено частково. Додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 березня 2024 року скасовано. Стягнуто із Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції щодо суті спору, посилаючись на положення Податкового кодексу України (далі - ПК України), який свідчить, зокрема, про те, що по кожному належному ОСОБА_1 об`єкту нерухомості податковим органом мала б нараховуватися сума податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та складатися податкове повідомлення-рішення, яке разом з детальним розрахунком суми/сум податку та відповідними платіжними реквізитами повинно бути надіслане на її адресу. При цьому податкове зобов`язання сплачується фізичними особами протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Наявні в матеріалах справи довідки ГУ ДПС у Львівській області від 16 лютого 2022 року та від 28 лютого 2023 року не є належними та допустимими доказами, які підтверджують податковий борг, оскільки згідно з положеннями ПК України, доказами, які можуть підтвердити розмір податкового боргу особи, є податкове повідомлення рішення та/або податкова вимога.
Також суд апеляційної інстанції вважав слушними доводи апеляційної скарги про те, що Львівська міська рада не є контролюючим органом, який уповноважений на звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу, оскільки органами стягнення податкового боргу є виключно податкові органи і лише вони уповноважені звертатись до суду з позовом про стягнення податкового боргу
в порядку адміністративного судочинства.
Окремо апеляційний суд вказав, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову сторонами не оскаржувалося, тому в апеляційному порядку не переглядалося.
Щодо додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд погодився із визначеним районним судом розміром витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн та не знайшов підстав для визначення іншого розміру витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, оскільки апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову, тому апеляційний суд вирішив стягнути із Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн відповідно до положень пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України. При цьому апеляційний суд звернув увагу, що визначений судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу (10 000,00 грн) позивачем не оспорюється. З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції скасував додаткове рішення суду першої інстанції.
Додатковою постановою Львівського апеляційного суду від 14 січня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 - Галайського О. В. задоволено частково. Стягнуто із Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн, понесені у суді апеляційної інстанції.
Постановляючи додаткове судове рішення, апеляційний суд виходив із того, що правнича допомога, надана ОСОБА_1 у судах першої та апеляційної інстанцій, полягала в ознайомленні з процесуальними документами іншої сторони
і формуванні правової позиції щодо суті спору, участі у судових засіданнях. Проте така правова позиція була незмінною під час усього розгляду справи та дублювалася адвокатом у заявах, поданих до суду, і які стосувалися суті справи. Зокрема, встановлено, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду фактично дублюють доводи, які наведені у відзиві на позовну заяву, тому витрати на правову допомогу за підготовку та подання апеляційної скарги
у розмірі 20 000,00 грн (із розрахунку 2 000,00 грн х 10 год) викликають обґрунтований сумнів щодо часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). Урахувавши конкретні обставини цієї справи, апеляційний суд вважав, що зазначені адвокатом Галайським О. В. витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 48 000,00 грн не відповідають критерію розумності їхнього розміру з огляду на обсяг виконаних адвокатом робіт
і наданих послуг.
Отже, вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, апеляційний суд, проаналізувавши надані стороною відповідачки докази на підтвердження понесених витрат, врахувавши критерії реальності, розумності та співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), дійшов висновку, що обґрунтованими та підтвердженими є витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу
в суді апеляційної інстанції у розмірі 7 000,00 грн.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У січні 2025 року через підсистему «Електронний суд» Львівська міська рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.
 
У касаційній скарзі Львівська міська рада посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 1212 ЦК України у подібних правовідносинах) як на підставу оскарження судового рішення. Заявник вважає, що у такій категорії справ Верховному Суду необхідно сформулювати правовий висновок про те, що у власників об`єктів нерухомості виникає обов`язок сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. При цьому вказаний обов`язок щодо сплати грошових коштів виникає у відповідача перед територіальною громадою, котра в силу чинного законодавства є власником на доходи місцевого бюджету, складовою котрого також є податок на майно. Несплата податку є збереженням відповідачем без достатньої правової підстави майна (у вигляді коштів), власником якого
є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування, а тому відповідач зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
 
Заявник у касаційній скарзі також зазначає, що апеляційний суд неправильно застосував статті 60, 62 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 1212-1214 ЦК України, оскільки предметом цього позову є стягнення
з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради безпідставно збережених коштів, а підставою позову є та обставина, що відповідачка зберегла у себе без достатньої правової підстави кошти, які належить позивачу. У ОСОБА_1 , як у власника нерухомого майна, виник обов`язок сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, проте відповідачка зазначеного обов`язку не виконує і зберігає у себе кошти, які належать Львівській міській територіальній громаді в особі Львівської міської ради. Вказаний обов`язок щодо сплати грошових коштів виник у відповідачки перед територіальною громадою, яка в силу чинного законодавства є власником на доходи місцевого бюджету, складовою якого також є податок на майно. Несплата податку є збереженням відповідачкою без достатньої правової підстави майна (у вигляді коштів), власником якого
є територіальна громада в особі позивача. Тому в результаті несплати
ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, Львівська міська територіальна громада недоотримала значну суму коштів. Твердження апеляційного суду про те, що Львівська міська рада не має права звертатися із позовом про стягнення заборгованості зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, свідчить про неправильну кваліфікацію судом правовідносин, що виникли між сторонами та не з`ясування підстав та предмету позову. Предметом спору не є стягнення податкової заборгованості, яку вправі стягувати виключно контролюючий податковий орган
в порядку адміністративного судочинства.
 
Беручи до уваги, що Львівська міська рада, яка є представником територіальної громади, наділена повноваженнями щодо формування бюджету та є його розпорядником, відповідно, власником його доходів, тому має обґрунтовані сподівання на отримання грошових коштів від сплати податку власником нерухомого майна, проте рада не змогла їх реалізувати внаслідок порушення зобов`язання відповідачкою та невжиття заходів контролюючим органом
у порядку, встановленому законом.
 
Оскільки предметом спору не є стягнення податкового боргу, тому розмір безпідставно збережених коштів не може обґрунтовуватися податковими повідомленнями-рішеннями, на що посилався апеляційний суд, окрім того, Львівська міська рада не є органом, який формує податкові повідомлення-рішення чи податкові вимоги. У свою чергу суд першої інстанції правильно визначив суму коштів, які підлягають стягненню з відповідачки, на підстав відомостей Головного управління ДПС у Львівській області та даних індивідуальної картки платника податків.
 
У червні 2025 року від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник Галайський О. В., до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на касаційну скаргу Львівської міської ради, у якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, відповідачка просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони є законними.
 
Інші відзиви на касаційну скаргу Львівської міської ради станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга Львівської міської ради передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2025 року відкрито касаційне оскарження
у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (з підстави, передбаченої
пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 464/755/23 із Сихівського районного суду м. Львова та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У лютому 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 464/755/23.
Ухвалою від 22 жовтня 2025 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 30 жовтня 2025 року справупередано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
 
Позиція Верховного Суду
 
З огляду на межі апеляційного перегляду справи, зміст та прохальну частину касаційної скарги, перегляд справи Верховним Судом здійснюється лише в частині задоволених судом першої інстанції вимог Львівської міської ради, які були предметом перегляду суду апеляційної інстанції. В іншій частині справа судом касаційної інстанції не переглядається.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених             у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,
а оскаржуване судове рішення - без змін з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Із листа ГУ ДПС у Львівській області від 14 вересня 2021 року № 10671/5/13-01-24-05-06 випливає, що податковий орган направив Львівській міській раді перелік платників-фізичних осіб, що мають у власності майно або орендують земельні ділянки, та у яких станом на 01 вересня 2021 року наявна заборгованість зі сплати майнових податків, та просив вжити заходів до боржників в межах чинного законодавства.
 
Згідно з розрахунком коштів у вигляді несплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який повинен був надійти у місцевий бюджет, відповідно до листа ГУ ДПС у Львівській області від 14 вересня 2021 року № 10671/5/13-01-24-05-06 станом на 2021 рік у ОСОБА_1 наявна заборгованість за об`єкти житлової нерухомості у розмірі 22 113,77 грн, за об`єкти нежитлової нерухомості - у розмірі 282 362,43 грн; відповідно до листа ГУ ДПС
у Львівській області від 28 грудня 2022 року № 1015/5/13-01-24-05-07 станом на 2022 рік за об`єкти житлової нерухомості - у розмірі 40 027,64 грн, нежитлової - 470 503,71 грн.
 
Департамент економічного розвитку Львівської міської ради листами
від 21 жовтня 2021 року № 2301-вих-96666, № 2301-вих-96691, № 2301-вих-96690 повідомив ОСОБА_1 про наявність у неї станом на 01 вересня 2021 року заборгованості зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 119 595,80 грн, 97 011,06 грн та 46 585,67 грн. У листах вказано на необхідність в терміновому порядку погасити наявну заборгованість.
 
Відповідно до довідки про заборгованість у ОСОБА_1 станом на 28 лютого 2023 року наявна заборгованість зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за об`єкти житлової нерухомості у розмірі 106 351,77 грн та за об`єкти нежитлової нерухомості - у розмірі 603 919,02 грн.
 
Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Постанова суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам закону відповідає.
 
Так, відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України, на яку посилається позивач, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).
 
Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів
є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
 
Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
 
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
 
Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені
у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21).
 
Водночас неправильною є кваліфікація заявником спірних правовідносин як безпідставно набутого майна та необхідність застосування апеляційним судом норм, передбачених статтями 1212-1214 ЦК України, оскільки із змісту позовної заяви Львівської міської ради та наданих на підтвердження її вимог доказів випливає, що кошти, які просить стягнути позивач, є податковим боргом ОСОБА_1 із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
 
У свою чергу відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються ПК України.
 
Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
 
Відповідно до підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК грошове зобов`язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків
у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.
 
Підпунктом 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК визначено, що податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством
(у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк), та/або сума коштів, сформована за рахунок податкових пільг, що були використані платником податків не за цільовим призначенням чи з порушенням порядку їх надання, встановленим цим Кодексом та/або Митним кодексом України.
 
Відповідно до підпункту 14.1.157 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.
 
Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків
у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Правовідносини щодо справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки унормовані статтею 266 ПК України, яка визначає: хто
є платником податку; об`єкт та базу оподаткування; пільги із сплати податку; ставку податку та податковий період; порядок обчислення суми податку, в тому числі у разі зміни власника об`єкта оподаткування податком; порядок та строки сплати податку.
 
За змістом підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
 
Підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України передбачено, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом
з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного
з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 01 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
 
Відповідно до підпункту 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 ПК України податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
 
Згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.
 
Пунктом 57.3 статті 57 ПК України визначено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1-54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
 
У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 робочих днів, наступних за днем такого узгодження.
 
У пункті 58.1 статті 58 ПК України вказано, що контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу.
 
Пунктом 58.2 статті 58 ПК України передбачено, що форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
 
Відповідно до пункту 58.3 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному
статтею 42 цього Кодексу.
 
Пунктом 42.2 статті 42 ПК України установлено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
 
Відповідно до абзаца першого пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі, коли
у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
 
Податкова вимога разом з детальним розрахунком суми податкового боргу надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання (абзац перший пункту 59.3 статті 59 ПК України).
 
Згідно з пунктом 59.5 статті 59 ПК України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність
і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Таким чином, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог Львівської міської ради, оскільки, по-перше, податковим органом
ОСОБА_1 мала б нараховуватися сума податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та складатися податкове повідомлення-рішення, яке разом з детальним розрахунком суми/сум податку та відповідними платіжними реквізитами повинно бути надіслане на її адресу, що передбачено відповідними нормами ПК України, і, по-друге, наявні в матеріалах справи довідки ГУ ДПС у Львівській області не є належними та допустимими доказами, які підтверджують податковий борг, оскільки доказами, які можуть підтвердити розмір податкового боргу особи, є податкове повідомлення рішення та/або податкова вимога. Львівська міська рада не є контролюючим органом, який уповноважений на звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу, оскільки органами стягнення податкового боргу є виключно податкові органи і лише вони уповноважені звертатись до суду з позовом про стягнення податкового боргу в порядку адміністративного судочинства, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції. 
 
Наведений висновок підтверджується тим, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Відповідно до підпункту 14.1.137 статті 14 ПК України орган стягнення - це державний орган, уповноважений здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу в межах повноважень, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.
 
За змістом статті 19^1 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19^3 цього Кодексу: здійснюють погашення податкового боргу, стягнення своєчасно ненарахованих та/або несплачених сум єдиного внеску та інших платежів.
 
Статтею 20 ПК України передбачено, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право: звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг,
з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.
 
Відповідно до підпункту 41.1.1 статті 41 ПК України контролюючими органами
є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.
 
Згідно з пунктом 41.4 статті 41 ПК України органами стягнення є виключно контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 цього пункту, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці в межах своїх повноважень. Стягнення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску за виконавчими написами нотаріусів не дозволяється.
 
Відповідно до пункту 87.11 статті 87 ПК України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.
 
Отже, доводи касаційної скарги про неправильну кваліфікацію судом апеляційної інстанції спірних правовідносин спростовуються змістом позовної заяви, матеріалами справи та зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, та не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі судового рішення.
 
Аргументи касаційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин норм статей 1212-1214 ЦК України ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права, і не знайшли свого підтвердження.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про необхідність формулювання відповідного висновку Верховним Судом не приймаються до уваги, оскільки у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору
з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Зі змісту заявлених позовних вимог, встановлених у цій справі обставин та досліджених доказів, вбачається, що апеляційний суд правильно застосував до спірних правовідносин норми права,
а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що суд допустив неправильне тлумачення наведених норм або застосував закон, який не підлягав застосуванню чи не застосував закон, який підлягав застосуванню що б дало підстави для формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
 
У свою чергу судова практика тривалий час дотримується сталої й єдиної правової позиції про умови застосування статті 1212 ЦК України, про що свідчать наведені вище постанови Верховного Суду.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення                 у судовому рішенні, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, проте Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 400 ЦПК України, не здійснює переоцінку доказів у зв`язку
з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій відповідно до положень ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися безпосередньо
в оцінку доказів, оскільки він не здійснює новий розгляд справи (див., наприклад, постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані, тому колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи           (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти російської федерації», «Нєлюбін проти російської федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Колегією суддів також враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
 
Касаційна скарга Львівської міської ради не містить доводів щодо неправильності висновків апеляційного суду в частині перегляду додаткового рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 березня 2024 року (яке просить залишити в силі), тому суд касаційної інстанції не має підстав для скасування чи зміни оскаржуваної постанови в цій частині.
 
Також касаційна скарга Львівської міської ради не містить доводів щодо неправильності додаткової постанови Львівського апеляційного суду від 14 січня 2025 року, тому справа в цій частині Верховним Судом не переглядається.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте
в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення,
а постанову апеляційного суду - без змін.
Щодо розподілу судових витрат
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуЛьвівської міської ради залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. Ю. Гулейков
| Б. І. Гулько
| Г. В. Коломієць
| Р. А. Лідовець