ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 683/1432/25
Провадження № 22-ц/820/2004/25

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 16 липня 2025 року та додаткове рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 липня 2025 року (суддя Луговий О.М.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,
в с т а н о в и в:
У травні 2025 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами розірвано. На даний час відповідач проживає окремо, малолітній син проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. ОСОБА_1 кошти на утримання сина надавати позивачці відмовляється. Відповідач є фізично здоровим та працездатним, його матеріальне становище дозволяє йому сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина в достатньому розмірі.
Із врахуванням викладеного, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 аліменти в розмірі 10000 грн.
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 16 липня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн., щомісячно, починаючи з 14 травня 2025 року до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми стягнення аліментів за 1 місяць.
Задовольняючи позов про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, суд виходив з того, що обов`язки батьків утримувати дітей є однаковими. Присуджуючи розмір аліментів у 5000 грн., суд виходив з того, що відповідач є здоровою особою, працездатного віку, а тому взмозі сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Сплата аліментів у зазначеному розмірі здатна забезпечити необхідний життєвий процес та розвиток дитини.
Додатковим рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 липня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено. Суд виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено понесення витрат на правничу допомогу саме ним, а не іншою особою.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення змінити, стягнути з нього на утримання малолітнього сина аліменти в розмірі 2563 грн. Скасувати додаткове рішення стягнути на його користь судові витрати на правничу допомогу у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог, стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на судовий збір за подання апеляційної скарги.
В обґрунтування скарги зазначив, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При цьому визначаючи розмір аліментів суд повинен врахувати наявність у платника аліментів інших дітей, які за законом мають право на його утримання. Враховуючи, що мінімальний прожитковий мінімум на одну особу для дитини віком до 6 років становить 2563 грн., то саме ця сума буде достатньою для забезпечення потреб дитини.
Апелянт вважає неправильним висновок суду першої інстанції щодо відмови у стягненні витрат на правову допомогу з підстав оплати їх не учасником справи, а іншою особою. Зазначає, що визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги, що підтверджується належними доказами. Закон не забороняє будь-якій фізичній чи юридичній особі здійснювати оплату послуг адвоката який здійснює представництво інтересів іншої особи.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не погоджується із доводами апеляційної скарги, вважає їх такими що не заслуговують на увагу, оскільки розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, дитина має як базові потреби, так і може мати окремі потреби, які можуть бути зумовлені станом її здоров`я, видом навчання, позашкільного дозвілля. Батько зобов`язаний утримувати свою дитину, забезпечивши її необхідними благами, які потрібні для її життя та виховання. 
Щодо витрат на правничу допомогу, вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а додаткове рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Вказана категорія справ є малозначною в силу приписів ст. 19 ЦПК України. Заявником не надано детального опису робіт (наданих послуг), не вказано час, який витрачено адвокатом на виконання відповідних робіт та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зазначає, що суд правильно виходив із того, що відсутні підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що з 29 квітня 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який заочним рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 березня 2025 року у справі №683/438/25 розірвано.
Під час перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_3 проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. 
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно частини 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з положеннями ч.2 ст.182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
У силу положень статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст.184 СК України).
При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України. 
Позивач визначила способом стягнення аліментів - їх присудження у твердій грошовій сумі в розмірі 10000 грн. на дитину. 
Суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, врахувавши те, що відповідач ОСОБА_1 1987 року народження є здоровою особою, офіційно не працевлаштований, при наявності у відповідача ще однієї дитини, дійшов правильного висновку про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі 5000 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо стягнення аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі 2563 грн. слід відхилити.
За частиною 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Зменшення розміру аліментів до 2563 грн. не відповідає інтересам дитини та не є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Доказів на спростування того, що визначений розмір аліментів є для відповідача непосильним матеріали справи не містять, апелянтом теж не надано таких доказів апеляційному суду.
Суд першої інстанції ухвалив рішення в частині стягнення аліментів на утримання малолітнього сина з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Щодо доводів апеляційної скарги про скасування додаткового рішення, стягнення судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). 
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на правничу допомогу, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До заяви про ухвалення додаткового рішення відповідачем доданоордер про надання правничої (правової) допомоги №1392757 від 04 червня 2025 року; договір-доручення №26/05/2025 про надання правничої допомоги від 26 травня 2025 року з додатком до нього; акт №212 від 16 липня 2025 року; платіжну інструкція №1937485 від 30 травня 2025 року; платіжну інструкція №@2PL568972 від 30 травня 2025 року.
Згідно з Актом №212 від 16 липня 2025 року до договору-доручення №26/05/2025 про надання правничої допомоги про від 26 травня 2025 року, за представництво відповідача у справі про стягнення аліментів у суді першої інстанції (складання відзиву на позов) фіксований розмір 10000 грн., за участь адвоката у судовому засіданні фіксований розмір 2000 грн.
29 липня 2025 року ОСОБА_2 подано заперечення щодо заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу. В запереченні позивачка не погоджується з розміром витрат на правову допомогу в сумі 12000 грн., вважає їх завищеними. Зазначаючи що дана справа є малозначною, існує численна усталена судова практика щодо вирішення таких спорів, що відповідно не потребує значного часу для професійного адвоката складання таких процесуальних документів як відзив.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.
ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.
Суд також повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
За обставинами цієї справи не викликає сумнівів, що при розгляді справи у суді першої інстанції відповідачу надавалася професійна правова допомога адвокатом Бутовим М.А. на підставі договору-доручення №26/05/2025 від 26.05.2025 року. Актом виконаних робіт підтверджено надання послуг цим адвокатом саме відповідачу.
Верховним Судом сформовано підхід, який є усталеним та відповідає критеріям ЄСПЛ, про те, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Вирішуючи питання щодо стягнення з позивачки зазначених витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді першої інстанції, колегія суддів, враховуючи подання заяви позивачкою про завищення відповідачем понесених судових витрат, пропорційність задоволених позовних вимог, дійшла висновку про наявність підстав для відшкодування відповідачу витрат на правову допомогу у розмірі 4000 грн.
Відмова у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів фактичної оплати вказаних послуг відповідачем до моменту розподілу їх між сторонами у справі не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та наведеними висновками Верховного Суду.
Аналогічний підхід застосовує і ЄСПЛ. Так, у Рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, необхідно розглядати як фактично понесені: «115. Суд зазначає, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (див. вищезазначене рішення у справі «Савін проти України» (Savin V. Ukraine), n. 97)».
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про скасування додаткового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути витрати на правову допомогу понесені в суді першої інстанції в розмірі 4000 грн. 
Оскільки апеляційним судом задоволено апеляційну скаргу тільки в частині витрат на правову допомогу, саме рішення суду першої інстанції від 16 липня 2025 року залишено без змін, у зв`язку з чим підстави для розподілу судового збору відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 16 липня 2025 року залишити без змін.
Додаткове рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 липня 2025 року скасувати.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 грн. витрат на професійну правничу допомогу понесених у суді першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 11 вересня 2025 року.

Судді:                                                                                  Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк